ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2026  м.Дніпро Справа № 904/4849/22 (904/5205/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Джепи Ю.А. (доповідач), 
суддів: Соп`яненко О.Ю., Фещенко Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання: Федорчук В.С.,

за участю представників:
від скаржника (відповідача): Левковська К.Ю. (поза межами приміщення суду) - адвокат,
від позивача: не з`явився,
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агропідприємство «Маяк»
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі №904/4849/22 (904/5205/25) (суддя Мартинюк С.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Снаб», Дніпропетровська області, Солонянський район, село Військове
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агропідприємство «Маяк», Закарпатська область, Ужгородський район, місто Ужгород
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна», с. Крупець Славутського району Хмельницької області
про стягнення заборгованості

в межах справи №904/4849/22
за заявою Фізичної особи-підприємця Ребеко Світлани Юріївни, м.Дніпро
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Снаб», Дніпропетровська область, Солонянський район, с. Військове
про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

12.09.2025 до Господарського суду Дніпропетровської області через систему «Електронний суд» від ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Плесюка Олексія Степановича надійшла позовна заява (вх. № 1116/25) до СТОВ «Агропідприємство «Маяк» про стягнення 341 020,00 грн заборгованості.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі № 904/4849/22 (904/5205/25) позовні вимоги задоволено. Стягнуто зі СТОВ «Агропідприємство «Маяк» на користь ТОВ «Лан-Снаб» заборгованість у сумі 341 020,00 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 4 092,24 грн.

2. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося СТОВ «Агропідприємство «Маяк» (відповідач, апелянт), в якій просить: рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі № 904/4849/22 (904/5205/25) - скасувати та ухвалити нове - про відмову в позові.
На думку апелянта, суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, фактично переклавши на відповідача обов`язок спростовувати обставини, які мав довести позивач, неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, внаслідок чого безпідставно задовольнив позов за відсутності належних доказів виникнення спірного зобов`язання та настання строку повернення коштів.
Апелянт зауважує, що матеріали справи не містять самого договору позики (поворотної фінансової допомоги) № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022, на який посилався позивач, а суд фактично визнав укладення такого договору лише на підставі банківських виписок та призначень платежів, які не є належним доказом існування договору, оскільки не підтверджують волевиявлення сторін, істотні умови правочину та можуть містити помилки в реквізитах.
Також апелянт вказує, що позивач не довів факту настання строку виконання зобов`язання, оскільки надана вимога № 1 від 07.05.2025 про погашення заборгованості, а також списки згрупованих поштових відправлень від 21.05.2025 та 22.05.2025 не підтверджують, який саме документ був направлений відповідачу, не містять опису вкладення та доказів отримання такої вимоги. 
На думку апелянта, суд безпідставно поклав в основу рішення припущення про існування договірних відносин, прямо зазначаючи у рішенні про «більшу вірогідність» укладення договору, що, за твердженням скаржника, суперечить принципам належності, допустимості та достовірності доказів. 
Крім того, відповідач зазначає, що відсутність його заперечень у суді першої інстанції та доказів повернення коштів не може автоматично свідчити про наявність боргу, оскільки перераховані кошти могли мати іншу правову природу, зокрема бути оплатою за інші зобов`язання позивача перед відповідачем.
На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Касаційного господарського суду у справах № 761/45721/16-ц, № 924/831/17, № 910/8357/18, № 924/1146/21, № 922/2013/21, № 904/7841/21, № 910/15262/18, № 910/6091/19, № 910/2535/18, № 905/2382/17, № 917/1307/18, № 910/5408/21, а також зазначає, що суд першої інстанції порушив норми статей 2, 13, 76-79, 236, 254-259, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), неправильно застосував статті 610, 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ч. 1 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

3. Короткий зміст вимог відзиву на апеляційну скаргу, письмових пояснень та їх узагальнені доводи.

У відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор ТОВ «Лан-Снаб» О.С. Плесюк (позивач, ліквідатор) просить залишити без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі № 904/4849/22 (904/5205/25), яким задоволено позов ТОВ «Лан-Снаб» до СТОВ «Агропідприємство «Маяк» про стягнення 341 020,00 грн заборгованості, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. 
У відзиві зазначено, що суд першої інстанції правомірно встановив факт надання відповідачу поворотної фінансової допомоги за договором № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022, оскільки 03.02.2022 платіжною інструкцією № 3256 ТОВ «Лан-Снаб» перерахувало відповідачу 140 000,00 грн із призначенням платежу «поворотна фінансова допомога згідно договору ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022. Без ПДВ», цього ж дня платіжною інструкцією № 3257 на суму 160 100,00 грн із аналогічним призначенням платежу, а 04.02.2022 платіжною інструкцією № 3263 на суму 40 920,00 грн, у зв`язку з чим загальна сума наданої позики (поворотної фінансової допомоги) склала 341 020,00 грн, які відповідач не повернув. 
Позивач зазначає, що договір позики є реальним договором, а тому вважається укладеним з моменту передання грошових коштів, а наявні в матеріалах справи платіжні інструкції є належними первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують як факт перерахування коштів, так і правову природу правовідносин сторін. 
Ліквідатор також наголошує, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не подав відзиву на позов, не спростував викладені позивачем обставини та не забезпечив явку представника в судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи та з 22.04.2024 мав зареєстрований електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд». 
На думку позивача, доводи апеляційної скарги мають формальний характер, а посилання апелянта на недоведеність договірних відносин є безпідставними, оскільки відповідач, маючи право відповідно до ст. 165 ГПК подати відзив на позов із викладенням заперечень та власної правової позиції, таким правом не скористався, у зв`язку з чим не може надалі без належного обґрунтування заперечувати обставини, встановлені судом першої інстанції.
Крім того, позивач вказує на суперечливість позиції апелянта, який одночасно заперечує існування договору позики та стверджує, що строк виконання зобов`язання за таким договором не настав. 
Також, ліквідатор критично оцінює доводи відповідача про неотримання вимоги про погашення заборгованості, оскільки провадження у справі було відкрито ще у вересні 2025 року, а відповідач мав доступ до всіх матеріалів справи через електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» незалежно від зміни свого місцезнаходження. Обґрунтовуючи правомірність рішення суду першої інстанції, позивач посилається на статті 202, 207, 208, 626, 638, 1046, 1047, 1212 ЦК та п. 14.1.257 Податкового кодексу України, зазначаючи, що поняття «поворотна фінансова допомога» за своєю правовою природою відповідає договору позики, а навіть за відсутності формалізованого письмового договору відповідач не навів жодних правових підстав для користування отриманими коштами. 
Позивач також зазначає, що заявлені вимоги додатково можуть бути обґрунтовані положеннями ст. 1212 ЦК щодо повернення безпідставно набутого майна, оскільки відповідач без достатньої правової підстави зберігає у себе кошти позивача.
У додаткових поясненнях до апеляційної скарги третя особа зазначає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі № 904/4849/22 (904/5205/25), яким задоволено позов ТОВ «Лан-Снаб» до ТОВ «Агропідприємство «Маяк» про стягнення 341 020,00 грн, є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не містить належної документально підтвердженої аргументації. 
Так, 03.02.2022 платіжними інструкціями № 3256 та № 3257 ТОВ «Лан-Снаб» перерахувало відповідачу 140 000,00 грн та 160 100,00 грн відповідно, а 04.02.2022 платіжною інструкцією № 3263 - 40 920,00 грн, із призначенням платежу «поворотна фінансова допомога згідно договору ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022. Без ПДВ», що загалом становить 341 020,00 грн. 
Відповідач не подав відзиву на позов, не спростував установлених обставин, не забезпечив явку представника до суду та не повернув отримані кошти, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи й з 22.04.2024 мав зареєстрований кабінет у підсистемі «Електронний суд». 
У поясненнях наголошується, що доводи апеляційної скарги мають формальний характер, переважно стосуються поновлення строку на апеляційне оскарження, яке вже вирішене апеляційним судом, а твердження скаржника про встановлення договірних відносин на підставі припущень, ненастання строку виконання зобов`язання та неотримання вимоги ліквідатора є необґрунтованими.
ТОВ «Суффле Агро Україна» посилається на ч. 4 ст. 165 ГПК України та зазначає, що відповідач, не подавши відзиву й не висловивши заперечень щодо фактичних обставин, позбавлений права заперечувати їх під час розгляду справи по суті, а тому встановлені судом факти ґрунтуються на наявних доказах та відсутності заперечень сторін. 
Твердження апелянта про ненастання строку повернення позики суперечить його ж позиції про відсутність договору позики, а посилання на неотримання вимоги про погашення боргу слід оцінювати критично, оскільки провадження у справі відкрито ще у вересні 2025 року і відповідач мав доступ до всіх матеріалів справи через систему «Електронний суд». 
На підтвердження правомірності висновків суду про існування відносин позики наводяться положення ст.ст. 202, 207, 208, 626, 638, 1046, 1047 ЦК України, відповідно до яких правочин може бути оформлений сукупністю документів, а договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передання коштів. Зазначається, що платіжні інструкції є первинними бухгалтерськими документами, підписаними уповноваженими особами та поданими до банку, а тому підтверджують правову природу відносин сторін як позики (поворотної фінансової допомоги). 
Поняття «поворотна фінансова допомога», визначене п. 14.1.257 Податкового кодексу України, за своїм змістом відповідає поняттю позики, передбаченому ст. 1046 ЦК України. 
Крім того, ТОВ «Суффле Агро Україна» зазначає, що позивач також посилався на ст. 1212 ЦК України щодо безпідставного набуття майна, а тому навіть у разі заперечення існування договірних відносин відповідач зобов`язаний повернути кошти, оскільки не навів жодних правових підстав для їх утримання.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Господарським судом Дніпропетровської області у межах справи №904/4849/22 постановлено ухвалу від 04.02.2025, якою зобов`язано колишнього керівника ТОВ «Лан-Снаб» ОСОБА_1 передати ліквідатору - арбітражному керуючому Плесюку О.С. бухгалтерську та іншу документацію банкрута, а також печатки, штампи, матеріальні та інші цінності підприємства.
На виконання зазначеної ухвали Господарського суду Дніпропетровської області приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим Олександром Миколайовичем 11.03.2025 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 77464796, однак, попри вжиті заходи примусового виконання, бухгалтерська та інша документація, а також майно банкрута ліквідатору передані не були.
У процесі ліквідаційної процедури ТОВ «Лан-Снаб» ліквідатором встановлено, що 03.02.2022 платіжною інструкцією № 3256 товариством було перераховано на рахунок відповідача 140 000,00 грн із призначенням платежу «поворотна фінансова допомога згідно договору № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022 без ПДВ». Того ж дня платіжною інструкцією № 3257 перераховано 160 100,00 грн із аналогічним призначенням платежу, а 04.02.2022 платіжною інструкцією № 3263 - 40 920,00 грн також як поворотну фінансову допомогу за договором № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022 без ПДВ. Загальна сума перерахованих коштів за вказаними операціями склала 341 020,00 грн, які, за твердженням позивача, становлять заборгованість відповідача за договором поворотної фінансової допомоги (позики).
Відповідач отримані кошти не повернув, у зв`язку з чим заборгованість за договором № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022, за твердженням позивача, становить 341 020,00 грн як сума неповернутої позики (поворотної фінансової допомоги).
У процесі ліквідаційної процедури позивачем не було виявлено жодного документального підтвердження правових підстав перерахування грошових коштів, зокрема не встановлено наявності договору № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022, на який містяться посилання у платіжних інструкціях. Це зумовлено тим, що, попри виданий Господарським судом Дніпропетровської області наказ від 04.02.2025 у справі № 904/4849/22 про зобов`язання колишнього керівника ТОВ «Лан-Снаб» ОСОБА_1 передати ліквідатору всю бухгалтерську та іншу документацію банкрута, а також майно, та попри відкриття приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. виконавчого провадження № 77464796 від 11.03.2025, відповідні документи ліквідатору передані не були.
07.05.2025 позивач направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості № 1, в якій вимагав сплатити заборгованість або надати підтверджуючі документи щодо її відсутності чи іншого правового характеру, однак зазначена вимога була залишена відповідачем без задоволення та без надання будь-якої відповіді.
Посилаючись на факт неповернення відповідачем отриманих коштів, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості у розмірі 341 020,00 грн, що і є предметом виникнення спору у даній справі.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 11 ЦК, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також з інших юридичних фактів, зокрема договорів та правочинів. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 61 КУзПБ, ліквідатор з моменту призначення зобов`язаний вживати заходів щодо виявлення, розшуку та повернення майна банкрута, яке перебуває у третіх осіб.
Згідно зі статтями 202, 626, 207 та 208 ЦК, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, яка між юридичними особами вчиняється у письмовій формі та може бути зафіксована у сукупності документів, що підтверджують досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору. Договір вважається укладеним за умови досягнення згоди з усіх істотних умов.
Відповідно до ст. 1046 ЦК, за договором позики (який за своєю правовою природою кореспондує поняттю поворотної фінансової допомоги, визначеному п. 14.1.257. Податкового кодексу України) одна сторона передає грошові кошти, а інша зобов`язується їх повернути. Такий договір є реальним і вважається укладеним з моменту передання коштів, що може підтверджуватися платіжними документами. Водночас, відповідно до ст. 1047 ЦК, укладення договору позики з участю юридичної особи потребує письмової форми незалежно від суми.
Судом першої інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутній сам договір поворотної фінансової допомоги № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022, на який містяться посилання у платіжних інструкціях. При цьому системний аналіз ст. 80 ГПК свідчить, що докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду та подаватися разом із позовною заявою, за винятком випадків доведення об`єктивної неможливості їх своєчасного подання, що покладається на сторону, яка їх подає. Вказаний підхід узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі № 5011-15/10488-2012.
Судом враховано, що в процесі ліквідації позивачу не вдалося встановити наявність письмового договору № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022, однак аналіз наявних у справі доказів, зокрема платіжних інструкцій як первинних бухгалтерських документів, дозволяє дійти висновку про фактичне існування між сторонами правовідносин позики (поворотної фінансової допомоги), які сторони ідентифікували відповідним чином.
Оцінюючи подані докази відповідно до статей 74, 77, 79, 86 ГПК, суд першої інстанції виходив із принципів змагальності сторін, рівності процесуальних прав та стандарту вірогідності доказів, за яким обставина вважається доведеною, якщо надані докази є більш вірогідними, ніж докази на її спростування. Суд дійшов висновку, що наявні у справі докази є достатніми та більш вірогідно підтверджують існування між сторонами договірних правовідносин позики (поворотної фінансової допомоги) та факт надання позивачем відповідачу грошових коштів у загальній сумі 341 020,00 грн.
Крім того, судом встановлено, що відповідно до постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2024 у справі № 904/4849/22 про банкрутство ТОВ «Лан-Снаб» строк виконання всіх грошових зобов`язань боржника вважається таким, що настав 17.06.2024, у зв`язку з чим обов`язок відповідача щодо повернення коштів є таким, строк виконання якого настав.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог, наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 341 020,00 грн та ухвалив рішення про задоволення позову.
Апеляційний господарський суд погоджується з наведеними встановленими обставинами, їх правовою оцінкою та висновками суду першої інстанції як такими, що ґрунтуються на належних і допустимих доказах, відповідають вимогам закону та принципам господарського судочинства.
Доводи апелянта про порушення принципу змагальності, неправильний розподіл тягаря доказування, неповне з`ясування обставин справи та ухвалення рішення на підставі припущень щодо існування договірних правовідносин і настання строку виконання зобов`язання, а також про неналежне встановлення волевиявлення сторін і недопустимість покладення в основу рішення платіжних інструкцій із можливими технічними помилками як доказу правової підстави перерахування коштів, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Оцінюючи наведені доводи, апеляційний господарський суд виходить із того, що у зобов`язаннях позики (поворотної фінансової допомоги) волевиявлення сторін може проявлятися не лише шляхом укладення єдиного письмового договору, а й через сукупність конклюдентних дій сторін, зокрема фактичне перерахування грошових коштів та їх прийняття без заперечень. Для реального договору визначальним є саме факт передачі коштів і їх прийняття, оскільки саме ці дії свідчать про виникнення зобов`язання.
У цій справі судом першої інстанції встановлено, що платіжні інструкції містять чітке призначення платежів із зазначенням поворотної фінансової допомоги та посиланням на відповідний договір, а кошти були отримані відповідачем без будь-яких застережень чи заперечень щодо їх правової природи. Така поведінка сторін у сукупності свідчить про узгодженість їхньої волі щодо виникнення відповідних правовідносин, навіть за відсутності окремого письмового документа.
Посилання апелянта на можливі технічні помилки у призначенні платежів є припущенням, яке не підтверджене належними та допустимими доказами. Водночас окремий реквізит платіжного документа не має наперед визначеної доказової сили та підлягає оцінці лише у сукупності з іншими доказами відповідно до ст. 86 ГПК. У даному випадку платіжні документи оцінювалися разом із характером і повторюваністю операцій, відсутністю доказів іншої правової підстави перерахування коштів та відсутністю будь-яких заперечень з боку відповідача.
Так, суд першої інстанції встановив, що підставою звернення з позовом є фактичне перерахування ТОВ «Лан-Снаб» на рахунок відповідача грошових коштів у загальному розмірі 341 020,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 03.02.2022 № 3256, № 3257 та від 04.02.2022 № 3263, у призначенні платежів яких прямо зазначено «поворотна фінансова допомога згідно договору № ФП-ЛСМН-1 від 03.02.2022». Зазначені документи є первинними бухгалтерськими документами, що відповідно до вимог статей 74, 76-79 ГПК є належними та допустимими доказами, які у сукупності підтверджують факт передачі коштів та характер відповідних правовідносин.
З урахуванням положень статей 74 та 79 ГПК саме на стороні, яка заперечує встановлені судом обставини, лежить обов`язок доведення відповідних фактів, а не їх гіпотетичного припущення. За відсутності таких доказів доводи апелянта є безпідставними.
Доводи апелянта щодо недоведеності факту пред`явлення вимоги про повернення коштів та ненастання строку виконання зобов`язання також відхиляються апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано виходив із положень ч. 1 ст. 59 КУзПБ, відповідно до яких з дня визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов`язань вважається таким, що настав. Відтак, незалежно від змісту вимоги позивача, обов`язок з повернення коштів виник у відповідача в силу закону.
Посилання скаржника на порушення принципу змагальності сторін та неправильний розподіл тягаря доказування є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, що відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК обмежує його право заперечувати обставини, щодо яких він не висловив заперечень по суті спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій, зокрема щодо подання доказів та реалізації своїх процесуальних прав. Отже, ненадання відповідачем відзиву та доказів на спростування позовних вимог є процесуальною поведінкою, ризик негативних наслідків якої покладається саме на нього.
За таких обставин, враховуючи, що відповідач не подав жодних доказів на спростування позовних вимог та не забезпечив явку свого представника у судове засідання суду першої інстанції, суд обґрунтовано розглянув справу за наявними у ній матеріалами, відповідно до статей 74, 76-79, 86 ГПК України, з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін.
Доводи апелянта про те, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях щодо «більшої вірогідності» існування правовідносин, апеляційний господарський суд відхиляє як необґрунтовані.
Суд першої інстанції не виходив із припущень, а діяв у межах передбаченого ст. 79 ГПК стандарту доказування «вірогідності доказів», який передбачає встановлення обставин справи шляхом їх співставлення та оцінки у сукупності, виходячи з того, чи є надані докази більш переконливими та логічно узгодженими, ніж заперечення протилежної сторони.
У цьому контексті суд першої інстанції обґрунтовано врахував платіжні інструкції як первинні бухгалтерські документи, що містять конкретне призначення платежів із посиланням на поворотну фінансову допомогу за визначеним договором, а також відсутність будь-яких належних доказів з боку відповідача, які б свідчили про іншу правову природу перерахованих коштів або їх повернення.
Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності відповідно до вимог ст. 86 ГПК, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого та логічно послідовного висновку про доведеність факту надання позивачем грошових коштів та їх неповернення відповідачем, що у свою чергу підтверджує наявність спірного зобов`язання.
Посилання апелянта на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Касаційного господарського суду відхиляються, адже не враховують фактичних обставин цієї справи, не містять належного обґрунтування їх релевантності до встановлених судами обставин щодо фактичного перерахування та неповернення грошових коштів у межах реальних договірних правовідносин позики (поворотної фінансової допомоги), у зв`язку з чим не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі № 904/4849/22 (904/5205/25) ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано усі істотні для вирішення спору обставини, надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, правильно встановлено характер спірних правовідносин та ухвалено законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агропідприємство «Маяк» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі №904/4849/22 (904/5205/25) - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2025 у справі №904/4849/22 (904/5205/25) - залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повну постанову складено 18.05.2026.

Головуючий суддя Ю.А. Джепа

Судді: Ю.В. Фещенко

О.Ю. Соп`яненко