ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року	Львів	Справа № 140/447/26 пров. № А/857/13110/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,
суддів Обрізка І. М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Каленюк Ж.В., м. Луцьк) у справі № 140/447/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо нарахування додаткової винагороди за період з травня 2023 року по 08 жовтня 2023 року та з 01 квітня 2024 року по 31 липня 2024 року із розрахунку 30000,00 грн. щомісячно у порушення вимог абзацу третього пункту 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168); зобов`язання здійснити перерахунок розміру додаткової винагороди за період з травня 2023 року по 08 жовтня 2023 року та з 01 квітня 2024 року по 31 липня 2024 року із розрахунку 50000,00 грн щомісячно відповідно до абзацу третього пункту 1-1 Постанови №168, нарахувати та виплатити недоплачену суму додаткової винагороди.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного від 19.01.2026 позовну заяву залишено без руху з підстав, встановлених частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України для подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду разом з доказами поважності причин його пропуску.
30.01.2026 позивач направив на адресу суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яка мотивована тим, що під час проходження військової служби у нього погіршився стан здоров`я, тож він у період з 11 жовтня 2023 року по 29 березня 2024 року проходив стаціонарне лікування у Комунальному підприємстві Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька Волинської обласної ради. Після звільнення з військової служби позивач проходив реабілітацію з 05 вересня 2024 року по 30 вересня 2024 року, а також здійснював догляд за хворим сином у період з 03 квітня 2024 року по 10 квітня 2024 року, з 22 травня 2024 року по 30 травня 2024 року, з 07 серпня 2024 року по 14 серпня 2024 року. Також повідомив, що не був обізнаний про порядок і умови нарахування і виплати додаткової винагороди, бо це не входило до кола завдань, покладених на нього за посадою.
На підставі пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України Волинський окружний адміністративний суд 17.11.2025 повернув позивачеві позовну заяву у зв`язку з пропуском строку звернення до суду через неповажність зазначених позивачем підстав для його поновлення.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачу не було відомо про віднесення посадових осіб фінансово-економічної служби у військовій частині НОМЕР_1 до осіб, які мають право на отримання додаткової винагороди у розмірах та у порядку, визначених в абзаці третьому пункту 1-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Зазначена інформація для посадових осіб у військовій частині НОМЕР_1 не повідомляється. Також зазначає, що у позивача була відсутня можливість вчасно звернутись із даним позовом до військової частини НОМЕР_1 , зокрема, у зв`язку з тим, що позивачем не було отримано довідку про доходи при звільненні з військової служби. Враховуючи правовий режим воєнного стану, тривалий час реабілітації позивача після звільнення з військової служби, постійний депресивний стан здоров`я, необхідність здійснення постійного догляду за хворим сином, неможливість працевлаштуватись на роботу, лікування у медичних закладах, систематичні відключення електроенергії, вороже бомбардування об`єктів критичної та цивільної інфраструктури, необхідність перебувати тривалий час в укритті, вважає, що у позивача була відсутня можливість вчасно подати позовну заяву.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просить залишити її без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що КЗпП України з 19.07.2022 встановлено трьохмісячний строк звернення до суду у справах про вирішення трудового спору, який починає відлік з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. 
Суд першої інстанції зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, а причини пропуску строку звернення, зазначені позивачем, є неповажними.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Колегія суддів зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у справі №240/12017/19. 
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголосив, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.
Згідно частин 1 і 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, яка набула чинності з 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч. 1).
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ч. 2).
Предметом позову є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру додаткової винагороди за період з травня 2023 року по 08 жовтня 2023 року та з 01 квітня 2024 року по 31 липня 2024 року із розрахунку 50000,00 грн щомісячно відповідно до абзацу третього пункту 1-1 Постанови №168, що свідчить про необхідність застосування у спірній ситуації частини першої ст. 233 КЗпП України.
21.03.2025 набрала законної сили постанова Верховного Суду у справі №460/21394/23, в якій міститься відступ від попередніх висновків Верховного Суду та наведено правові висновки щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати по триваючих правовідносинах, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”.
Відповідно до таких правових висновків, спірний період слід умовно ділити на дві частини: до набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” [19 липня 2022 року] та після цього. При цьому, період до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач з позовом про зобов`язання здійснити перерахунок розміру додаткової винагороди за період з травня 2023 року по 08 жовтня 2023 року та з 01 квітня 2024 року по 31 липня 2024 року із розрахунку 50000,00 грн щомісячно відповідно до Постанови №168, звернувся до адміністративного суду 14.01.2026, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що грошове забезпечення є платежем, який здійснювався щомісячно, а тому в будь-якому разі їх розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі яких нараховувалось грошове забезпечення, з яких складових воно складається, як обраховане та на підставі яких нормативно-правових актів було здійснене.
Колегія суддів звертає увагу, що строк звернення до адміністративного суду щодо виплати грошового забезпечення починається з моменту отримання грошового забезпечення, а не з моменту виключення зі списків особового складу.
У постанові від 10 вересня 2025 року у справі №160/28405/24 Верховний Суд вказав, що не заперечуючи того, що військовослужбовець після звільнення з військової служби (отримання грошового атестату) також вправі звернутися до відповідача із заявою щодо отримання інформації про складові грошового забезпечення, про те, як воно обраховане та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок певних складових грошового забезпечення, або про підстави непроведення нарахування чи неналежного нарахування грошового забезпечення за певний період, однак вважає, що таке звернення до відповідача має бути здійснено військовослужбовцем без зайвих зволікань та до спливу встановленого законом строку звернення до суду.
Крім того, як вбачається з довідки від 15 серпня 2025 року №3-48/77-05, у такій містяться відомості про нараховані та виплачені позивачу суми грошового забезпечення за період лютий 2023 року - липень 2024 року. 
Окремим рядком виділено суми додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, що надавало позивачу можливість дізнатися про ймовірне порушення свого права на виплату додаткової винагороди у серпні 2025 року, однак позивач з позовом звернувся 14.01.2026.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що перебування позивача на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не може вважатися поважними причинами пропуску строку звернення до суду, з огляду на таке.
Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 560/3070/19 зазначив, що амбулаторне лікування розуміє під собою лікувально-профілактичні дії, які надаються особі (основні види медичної допомоги), як в самій амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар), так і вдома.
Хвороба, лікування в умовах денного стаціонару, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежать виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 листопада 2019 року у справі № 120/4137/18-а, відповідно до якої перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника.
Крім того, колегія суддів зауважує, що позивач мав можливість реалізувати своє право на подання позовної заяви до суду самостійно або через представника, шляхом надсилання документів засобами поштового зв`язку, на офіційну електронну адресу суду, через особистий кабінет у системі "Електронний суд" або будь-якими іншими дистанційними засобами зв`язку. Доводів та доказів щодо неможливості вчиняти відповідні дії (подання позовної заяви, укладення договору з адвокатом з метою уповноваження останнього вчиняти відповідні дії від імені позивача) засобами електронного або поштового зв`язку, з метою реалізації своїх прав та обов`язків у межах передбаченого КАС України строку на звернення до суду з позовом, позивачем не надано.
Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 та у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №160/14919/22.
Щодо доводів скаржника про здійсненням ним догляду за сином під час його стаціонарного лікування.
Згідно з виписками №2312, №3653, №6052 син позивача проходив стаціонарне лікування у періоди з 03 квітня 2024 року по 10 квітня 2024 року, з 22 травня 2024 року по 30 травня 2024 року, з 07 серпня 2024 року по 14 серпня 2024 року.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вказана медична документація не доводить відсутність можливості у позивача звернутися до суду у межах встановленого строку після отримання довідки від 15 серпня 2025 року №3-48/7712.
Щодо інших доводів про депресивний стан через неможливість працевлаштуватися, відключення електроенергії, вороже бомбардування об`єктів критичної та цивільної інфраструктури, то такі не є безперервними об`єктивними обставинами, які створювали реальні перешкоди доступу до суду.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 246, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року про повернення позовної заяви у справі № 140/447/26 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М.А. Пліш