ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/249/24
Номер провадження 22-ц/818/458/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року в складі судді Бородіної Н.М. по справі № 953/249/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківської міської ради, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що їхній батько ОСОБА_5 21 жовтня 1957 року придбав на підставі договору купівлі-продажу 1/3 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому між співвласниками були перерозподілені частки, та ОСОБА_5 22 лютого 1966 року було видано свідоцтво про право власності на 23/100 частини домоволодіння. 
Вказали, що 18 березня 1966 року їхній батько ОСОБА_5 подарував своїй сестрі ОСОБА_6 8/100 частини вказаного домоволодіння. Того ж дня ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла належні їй 8/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , своєму брату ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, та на підставі вказаного заповіту належні їй 8/100 частин домоволодіння успадкував ОСОБА_5 , який фактично прийняв спадщину, проте за життя спадкових прав не оформив. 
Зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 їхній батько ОСОБА_5 помер. Після його смерті спадщину фактично прийняли вони як діти померлого та його дружина ОСОБА_7 , по 1/3 частині спадкового майна кожна. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , після її смерті вони, як діти померлої, фактично прийняли спадщину. Інші спадкоємці відсутні.
Вказали, що у 2019 році вони звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , проте свідоцтво про право на спадщину їм видано не було, оскільки у них відсутні оригінали правовстановлюючих документів.
Просили визнати право власності на 1/2 частину від 23/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та на 1/2 частину від 23/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 .
Харківська міська рада у поданому відзиві проти позову заперечувала, зазначаючи, що відсутні докази фактичного прийняття спадщини спадкоємцями, а наявність реєстрації за однією адресою не свідчить про фактичний вступ у володіння спадковим майном.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року, в якому ухвалою суду від 27 лютого 2025 року виправлено описки, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності за кожною на 23/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3756,00 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви Харківської міської ради про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви Управління ДКСУ у м. Харкові Харківської області, виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року, а саме вірно зазначено: «Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3756,00 грн по 1878,00 грн на кожного».
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями Харківська міська рада через систему «Електронний суд» 11 липня 2025 року на рішення суду та 28 липня 2025 року – на ухвали суду від 14 липня 2025 року подала апеляційні скарги.
Апеляційну скаргу Харківської міської ради на ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року повернуто ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2026 року.
В апеляційній скарзі на рішення суду Харківська міська рада просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивачів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачки не надали доказів того, що їх батько фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (а саме 8/100 частин спірного домоволодіння) після смерті сестри - ОСОБА_6 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а також не надали доказів того, що вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном після смерті своїх батьків у встановлений законом строк, а тому відсутні підстави для визнання за ними права власності на майно в порядку спадкування за правилами ЦК УРСР. Одна лише інформація з домової книги щодо реєстрації місця проживання позивачок зі спадкодавцями на час смерті останніх не є достатнім доказом фактичного прийняття спадщини. Позивачки звернулися до суду із позовом майже через 35 років після смерті їх батьків, у передбачений законом строк після смерті кожного із батьків не подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини, не надали доказів вжиття будь-яких дій у такий час щодо офіційного оформлення прав на спадщину. Юридична необізнаність сторони щодо строку і порядку прийняття спадщини та відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно не є поважними причинами для неприйняття спадщини. Крім того, у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вирішуючи питання про стягнення з міської ради судового збору суд не врахував, що Харківська міська рада своїми діями або бездіяльністю жодних прав позивачів не порушувала, не чинила перешкод в реалізації їх цивільних прав та обов`язків щодо прийняття спадщини. Враховуючи характер правовідносин у цій справі, з урахуванням відсутності доказів наявності спору між сторонами, як і доказів порушення та оспорювання прав позивачів з боку Харківської міської ради, і те, що міська рада не зверталась із заявою про визнання спадщини відумерлою стосовно спадкового майна у цій справі, відсутні підстави для покладення на Харківську міську раду судових витрат.
12 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивачок адвокат Лиска П.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив поновити строк на подачу відзиву та відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін. 
Відзив мотивовано тим, що позивачками були надані докази, які підтверджують факт того, що спадкоємці після смерті кожної з осіб, що вказані у позові, здійснили вступ у володіння та управління спадковим майном. Позивачками була надана копія будинкової книги на домоволодіння, з якої вбачається, що їхні батьки та тітка, а також вони самі були зареєстровані разом на час відкриття спадщини, що свідчить про фактичний вступ у володіння спадщиною. Враховуючи прийняття їхнім батьком ОСОБА_5 спадщини на 8/100 частини спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_6 , вказана частка нерухомого майна належала йому з 18 червня 1985 року. На час відкриття спадщини після смерті батька на 23/100 частини домоволодіння та протягом шести місяців спадкоємці першої черги - ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали разом із ОСОБА_5 , що також свідчить про фактичний вступ у володіння спадщиною. Суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про доведеність вказаних фактів. Окрім будинкової книги позивачками були надані й інші докази на підтвердження вказаних обставин, зокрема: страхове свідоцтво, договір на проведення технічного обслуговування системи газопостачання, замовлення щодо газифікації житлового будинку, квитанції про оплату комунальних послуг по спірному домоволодінню. Крім того, позивачками вже було виконано оспорюване судове рішення та відповідно були зареєстровані права власності на майно. Позовна заява була задоволена повністю, відповідно, оплата судового збору покладається на відповідача. Посилання відповідача на норми КАС України в апеляційній скарзі є недоречним.
Щодо строку подання відзиву вказав, що позивачками була отримана ухвала про відкриття провадження за допомогою засобів поштового зв`язку 31 серпня 2025 року, проте вони не змогли своєчасно передати інформацію та документи своєму представнику, оскільки він перебував у відрядженні поза межами міста Харкова. Отже, пропуск строку є незначним та строк підлягає поновленню. 
З огляду на те, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження позивачками отримано поштою 01 вересня 2025 року (а.с. 224, 225 том 3), а відзив подано їхнім представником 12 вересня 2025 року, тобто з пропуском строку лише на один день, колегія суддів, вважаючи викладені у відзиві причини пропуску строку поважними, дійшла висновку про необхідність поновити пропущений строк і прийняти відзив на апеляційну скаргу до розгляду. 
В судове засідання апеляційного суду соорни-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 30 квітня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
Судові повістки на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_9 повернуті на адресу апеляційного суду з відміткою від 26 серпня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 218-219, 222-223 том 3).
Харківська міська рада та її представник ОСОБА_10 отримали в електронних кабінетах 19 серпня 2025 року (а.с. 214, 215 том 3).
Судові повістки на ім`я третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повернуті на адресу апеляційного суду з відміткою від 26 серпня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 216-217, 220-221 том 3).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 жовтня 1957 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 придбав 1/3 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11 том 1).
Внаслідок перерозподілу ідеальних часток ОСОБА_5 22 лютого 1966 року Київським райжитлоуправлінням м. Харкова видано свідоцтво про право власності на 23/100 частини вказаного домоволодіння (а.с. 12 том 1).
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були братом та сестрою (а.с. 40-41 том 1).
18 березня 1966 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_5 подарував своїй сестрі ОСОБА_6 8/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14 том 1). 
Того ж дня, 18 березня 1966 року, ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, згідно якого належні їй 8/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла своєму брату ОСОБА_5 (а.с. 15 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а.с. 16 том 1).
Згідно відповіді Харківського обласного державного нотаріального архіву спадкова справа після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась, заяви про прийняття спадщини не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 25 том 1).
04 лютого 1989 року на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , складено технічний паспорт на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 203-208 том 2).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с. 17 том 1).
Заповіту ОСОБА_5 не залишив.
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його дружина - ОСОБА_11 , з якою померлий перебував у шлюбі з 01 серпня 1965 року (а.с. 18 том 1), та діти - ОСОБА_12 (у шлюбах ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ) та ОСОБА_2 (у шлюбах ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , з 01 грудня 2023 року – ОСОБА_18 ) (а.с. 30-39, 86 том 1, а.с. 2-8 том 2). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачок ОСОБА_7 (а.с. 19 том 1). 
З будинкової книги на домоволодіння (а.с. 134-152, 202-220 том 1) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , з 1957 року були зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , що зняті з реєстрації відповідно у 1989 році та 1999 роках у зв`язку із смертю. Також за цією адресою з 1965 року до дня смерті у 1985 році була зареєстрована ОСОБА_6 . За даними будинкової книги ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 23 квітня 1973 року, що також підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 25 січня 2017 року (а.с. 35 том 1), а ОСОБА_1 - з 14 серпня 1974 року, що також підтверджується її паспортом (а.с. 29 том 1).
Згідно страхового свідоцтва 31 липня 1998 року ОСОБА_1 застрахувала домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на рік (а.с. 109 том 2). 
За даними АТ «Харківміськгаз» газифікація житлового будинку по АДРЕСА_1 була виконана у березні 1999 року на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 134-145 том 2, а.с. 38 том 3). 
15 березня 1999 року ОСОБА_1 уклала договір на проведення технічного обслуговування системи газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 134-137 том 2).
17 грудня 2003 року ОСОБА_1 уклала договір про користування електричною енергією щодо вказаного домоволодіння (а.с. 110-111 том 2, а.с. 34-37 том 3), 27 червня 2002 року – договір на попереднє встановлення телефону (а.с 114-115 том 2), з 2004 року 2021 року їй надавались послуги телефонного зв`язку (а.с. 39 том 3), у 2009 році їй затверджено робочий проєкт водопровідного вводу (а.с. 118-120 том 2), 30 серпня 2006 року вона уклала договір про надання послуг водовідведення (а.с. 120-121 том 2), 12 січня 2001 року – договір на надання послуг з газопостачання (а.с. 144-145 том 2), з грудня 2003 року на її ім`я відкрито особовий рахунок на послуги водопостачання (а.с. 33 том 3). На підтвердження оплати комунальних послуг ОСОБА_1 надала виписку по рахунку з АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 січня 2022 року по 27 вересня 2024 року, копії платіжних інструкцій від 14 вересня 2024 року (а.с. 146-190 том 2)
16 травня 2019 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлено технічний паспорт на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 43-47 том 1).
З інформаційної довідки № 2019/5504 від 06 травня 2019 року, виданої ПП «Міський центр нерухомості», вбачається, що у складі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , самочинні побудови відсутні (а.с. 133 том 1).
Спадкові справи після смерті ОСОБА_5 № 136п/2019 та ОСОБА_7 № 137п2019 заведені 17 липня 2019 року за заявами позивачок (а.с. 21, 23, 26-27, 98-154, 155-231 том 1).
Згідно листів нотаріуса від 15 лютого 2020 року позивачкам не видано свідоцтво про право на спадщину після смерті батьків, оскільки у них відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, при цьому нотаріусом безспірно встановлено факт прийняття ними спадщини (а.с. 20, 22 том 1).
Як вбачається з довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 травня 2019 року станом на 31 грудня 2012 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за наступними особами: 77/100 частини за ОСОБА_19 , на підставі свідоцтва про право власності від 22 лютого 1966 року; 15/100 частини за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 22 лютого 1966 року; 8/100 частини за ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 18 березня 1966 року (а.с. 24 том 1).
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 травня 2024 року житловий будинок літ «Б-1», літ «Р-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_3 - 77/800 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 грудня 2019 року та за ОСОБА_4 - 77/200 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 серпня 2019 року та 77/400 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 листопада 2019 року (а.с. 33 том 2, а.с. 73 том 3).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Ефективним способом захисту прав спадкоємця, що прийняв спадщину, є вимога про визнання права власності на спадкове майно за відсутності правовстановлюючих документів на нього.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23 липня 2024 року в справі № 204/8935/22 (провадження № 61-7194св24), від 25 вересня 2024 року в справі № 707/2877/22 (провадження № 61-2621св24), від 03 січня 2025 року в справі № 754/7860/22 (провадження № 61-13339св24) та інших.
За змістом частин 4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року, відносини спадкування регулюються нормами ЦК 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.
Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відкрилась до 2004 року ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08 березня 1989 року та 12 вересня 1999 року відповідно), спірні правовідносини стосуються її фактичного прийняття, то такі правовідносини урегульовані ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
За змістом статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. 
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі № 463/9696/20 (провадження № 61-7014св22) вказано, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Ураховуючи наведене, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) вказано, що з урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Такі висновки щодо належності та допустимості доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 204/1611/17 (провадження № 61-3374св19), від 5 березня 2021 року у справі № 585/2993/17 (провадження № 61-14279св20), від 22 лютого 2023 року у справі № 678/1119/21 (провадження № 61-9090св22) та від 6 грудня 2023 року у справі № 144/1842/21 (провадження № 61-8262св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 635/4042/17 (провадження № 61-659св20).
Сам лише факт проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті згідно з вимогами статей 548, 549 ЦК УРСР не свідчить про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном.
Також і відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а обставини фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном підтверджуються іншими належними, допустимими та достатніми доказами.
Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 14 грудня 2022 року у справі №198/132/21.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як встановлено судом, станом на час смерті своєї сестри ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батько позивачок ОСОБА_5 , на ім`я якого спадкодавець ОСОБА_6 залишила заповіт, був зареєстрований та проживав разом з нею, у подальшому на його ім`я складено технічний паспорт на будинок, що свідчить про фактичний вступ ним у володіння спадщиною, до складу якої увійшли 8/100 часток спірного домоволодіння. 
Станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), до якої увійшли належні йому 15/100 часток та у порядку спадкування після смерті сестри ОСОБА_6 ще 8/100 часток, тобто загалом 23/100 часток домоволодіння, разом з ним були зареєстровані та проживали його дружина ОСОБА_7 і дочки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які також заволоділи спадковим майном та фактично прийняли спадщину.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачок ОСОБА_7 , разом з якою на час відкриття спадщини були зареєстровані та проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Після смерті своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжили бути зареєстровані та проживати у будинку, 23/100 часток якого увійшли до складу спадщини. За заявою ОСОБА_1 домоволодіння було застраховано, газифіковано, приєднано до системи водопостачання, проведено телефонний зв`язок, на її ім`я складено технічний паспорт на домоволодіння, вона оплачувала комунальні послуги, що свідчить про вжиття дій для підтримання майна у належному стані і користування ним. Відомостей про наявність у позивачок іншого житла, окрім будинку, де вони зареєстровані, матеріали справи не містять.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що обставини фактичного вступу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в управління і володіння спадковим майном підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, а позивачки, як і їхні батьки, відповідно до статті 549 ЦК Української РСР прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Позивачки позбавлені можливості оформити свої спадкові права у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджується листами-роз`ясненнями, наданими їм нотаріусом.
Зважаючи на те, що позивачки не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину з незалежних від них підстав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання за ними права власності на частку спірного домоволодіння в порядку спадкування після смерті їхніх батьків.
Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачками права власності на нерухоме майно, та наразі вже фактично є виконаним.
Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради про відсутність доказів вступу позивачками та їхніми батьком і матір`ю в управління або володіння спадковим майном спростовуються матеріалами справи, зокрема, відомостями будинкової книги, договорами про надання житлово-комунальних послуг, технічними паспортами, які у своїй сукупності є належними та достатніми доказами у справі. Будь-яких доказів на спростування обставин щодо фактичного прийняття спадкоємцями спадщини від Харківської міської ради не надходило.
Посилання Харківської міської ради на те, що у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачками надано листи нотаріуса П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 15 лютого 2020 року, які фактично і є відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оформлення відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді відповіді на заяву, а не постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не змінює суті такого документу нотаріуса і зводиться до відмови заявнику у видачі свідоцтва.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у цивільній справі № 201/1883/21.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення судового збору суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування судових витрат, понесених позивачками, за рахунок відповідача – Харківської міської ради, оскільки такі документально підтверджені, а їх відшкодування передбачено правилами статті 141 ЦПК України.
Такий висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду щодо розподілу судових витрат у спадкових справах, зокрема, за участі органу місцевого самоврядування, викладених у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 646/13212/16-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 642/4402/17, від 28 липня 2021 року у справі № 591/1090/20.
Посилання Харківської міської ради на необхідність покладення судового збору на позивачок як спадкоємців є безпідставними, оскільки це суперечить змісту статті 141 ЦПК України.
Роз`яснення, викладені у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», за змістом яких при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки, на які посилається Харківська міська рада в апеляційній скарзі, не можуть бути застосовані у цій справі. Предметом позову не є розподіл часток у спадковому майні, а також відсутній спір між спадкоємцями щодо права на спадкове майно, тому відповідно до положень статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені, покладаються на відповідача – Харківську міську раду, а не на спадкоємця.
До того ж, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19), неодноразово зазначала, що процесуальні витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Тобто, суд має керуватися відповідними нормами ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а не роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що стосувались статті 88 ЦПК України, яка втратила чинність 15 грудня 2017 року.
Посилання Харківської міської ради на те, що вона не є спадкоємцем, не порушувала прав позивачок та не чинила перешкод у реалізації прав, не заявляла вимог щодо визнання спадкового майна відумерлою спадщиною, не спростовують того, що вона є належним відповідачем у справі про визнання права власності на спадкове майно, який не визнає право позивачок на спадщину, і у зв`язку з задоволенням позову судові витрати підлягають розподілу між сторонами у загальному порядку, тобто відповідно до статті 141 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати позивачу сплачену суму судового збору.
Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 травня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина