ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року
м. Київ

справа № 205/8540/24
провадження № 61-9888св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Маріупольська міська рада Донецької області,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коляда Оксана Петрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2025 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
04 червня 2025 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коляда О. П., про визнання права власності на квартиру, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і повідомлення нотаріуса.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Маріуполі померла мати позивача ОСОБА_2 . На час смерті і поховання матері позивач постійно проживала та працювала у м. Києві і не встигла звернутися для прийняття спадщини за місцем її відкриття до Другої державної нотаріальної контори 
в місті Маріуполі. У зв?язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року та активними бойовими діями на околицях м. Києва ОСОБА_1 змушена була евакуюватися 
і постійно перебувала в місті Дюсельдорф у Німеччині починаючи з 04 березня 2022 року і до 28 березня 2023 року. Після повернення до України позивач довго розшукували інших спадкоємців матері, з?ясовувавала, чи хтось з них подав заяву про відкриття спадщини, та де знаходяться документи, необхідні для її прийняття.

15 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса 
Коляди О. П. з метою відкриття спадкової справи та прийняття спадщини після смерті матері, яка складається з квартири 
АДРЕСА_1 . Однак, 15 березня 2024 року приватний нотаріус Коляда О. П. постановою у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру відмовила на підставі статті 49 Закону України «Про нотаріат». Підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій зазначено те, що нотаріус встановила відсутність документів, які підтверджують факт постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини і свідчать про фактичне прийняття спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку, а також факт пропуску позивачем строку для прийняття спадщини.

ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ; визнати поважними причини пропуску строку на прийняття спадщини та встановити додатковий строк на прийняття спадщини; повідомити приватному нотаріусу Коляду О. П. про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини та законні підстави для вчинення нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 
2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вказані позивачем причини пропуску строку для звернення до нотаріуса для прийняття спадщини не є поважними і не могли бути перешкодою для звернення позивача до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини. 

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 
2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

24 липня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що особливий правовий режим на тимчасово окупованій території України є поважною причиною пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, які існували на момент відкриття й до спливу шестимісячного строку. Крім того, у період з 04 березня 2022 року до 28 березня 2023 року позивач вимушеного перебувала за кордоном у зв`язку 
з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Соборного районного суду м. Дніпра.

06 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

13 грудня 2021 року померла ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 з 20 квітня 2010 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 є власником квартири 
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02 серпня 
2007 року.

15 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса 
Коляди О. П. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину на вказану квартиру.

Постановою приватного нотаріуса Коляди О. П. від 15 березня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку на прийняття спадщини.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини 
з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Відповідно до статей 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Виходячи з викладеного, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить лише від його власної волі. Вчинення або невчинення спадкоємцем дій, з якими закон пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і, як результат, дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Це є обов`язковим для обох зазначених видів спадкування.

Виникнення права на спадкування за законом залежить суто від дій спадкоємців попередньої черги та лише у разі відмови тих від спадщини, неприйняття ними спадщини або позбавлення права на спадщину, робить названу особу учасником спадкових правовідносин, які, як правило, ґрунтуються на родинних стосункам спадкодавця і спадкоємця.

При цьому такі дії також повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк.

Пропуск такого строку позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Аналогічний за змістом висновок зробив Верховний Суд у постанові від 
03 лютого 2025 року у справі № 496/6349/22.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд оцінює поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов`язані 
з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини насамперед повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду 
від 11 липня 2022 року у справі № 650/48/20, від 27 квітня 2023 року у справі 
№ 750/13008/21, від 14 лютого 2024 року у справі № 754/3327/22).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач знала про відкриття спадщини і як спадкоємець за законом першої черги, яка на час смерті спадкодавця не проживала з нею, для прийняття спадщини мала подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, однак цього протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини не зробила. Позивач як спадкоємець першої черги за законом не надала належних та допустимих доказів, які свідчили б про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви, 
у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку, про прийняття спадщини. Оскільки вона є донькою спадкодавця ОСОБА_2 , їй було відомо про смерть матері та про наявність спадкового майна після її смерті,
для підтвердження наміру прийняти спадщину в силу положень статей 1269, 1270 ЦК України вона мала б звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, проте у шестимісячний строк до нотаріуса із такою заявою не звернулася.

Перебування позивача за межами України не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємці не позбавлені можливості реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідних заяв про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку.

Згідно з підпунктом 3.11.3 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій 
в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року № 142/5/310, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2004 року за 
№ 1649/10248, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини.

Виходячи із сталої судової практики, проживання за кордоном не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою через досить тривалий проміжок часу про прийняття спадщини.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 11 лютого 2019 року 
у справі № 460/2967/15-ц (провадження № 61-29447св18), від 15 лютого 
2021 року у справі № 569/12599/18 (провадження № 61-7798св19), від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19 (провадження № 61-10896св21), від 08 червня 2022 року у справі № 571/731/21 (провадження № 61-3430св22), від 27 червня 2022 року у справі № 202/1188/19 (провадження № 61-11828св21), від 
14 листопада 2022 року у справі № 148/1923/20 (провадження № 61-3145св22).

Встановивши відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про надання додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно та про повідомлення приватному нотаріусу про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини за законом.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, також є безпідставними, оскільки висновки судів першої 
і апеляційної інстанцій у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду
у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 
14 січня 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

І. А. Воробйова

М. Є. Червинська