ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року	справа № 640/1527/19	

м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі
головуючої судді Андрусів У. Б.
за участю:
секретаря судового засідання Кліпацької Д. П.
позивача ОСОБА_1 
представниці відповідача Офісу Генерального прокурора Слиш Г. С.
представниці третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Київської міської прокуратури Слиш Г. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Київської міської прокуратури про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Ради прокурорів України (далі - РПУ, відповідач-1), Генеральної прокуратури України (далі – ГПУ, відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Прокуратури міста Києва, у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Ради прокурорів України від 26.12.2018 №154, яким відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скерування матеріалів щодо внесення рекомендацій про його звільнення для проведення перевірки відповідно до ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та рекомендовано звільнити ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва;
- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 26.12.2018 № 215к, яким звільнено радника юстиції ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;
- поновити радника юстиції ОСОБА_1 на посаді керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що з 2004 по грудень 2015 працював в органах прокуратури. На посаду керівника Київської місцевої прокуратури №6 міста Києва призначений наказом Генерального прокурора України від 09.12.2015 № 821к. 
Констатує, що протягом усього безперервного часу роботи в прокуратурі (14 років) до дисциплінарної відповідальності не притягався. Більш того, звертає увагу, що неодноразово заохочувався прокурором міста Києва. У 2015 приймав участь та виходив у фінал конкурсу з обрання керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. У лютому 2018 року отримав свідоцтво Національної академії прокуратури України про проходження курсів підвищення кваліфікації з усіх напрямів прокурорської діяльності. Причому комплексний екзамен здав з оцінкою «відмінно». Також нагороджений грамотою СБУ. Наведене у сукупності свідчить про його достатній життєвий та професійний досвід, як для людини, що обіймає посаду керівника місцевої прокуратури в столиці держави.
Разом з тим, 30.10.2018 прокурором міста Києва ОСОБА_2 до Ради прокурорів України внесено подання про звільнення його з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва, у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади - керівника місцевої прокуратури (далі - Подання).
За результатами розгляду Подання рішенням Ради прокурорів України від 26.12.2018 № 154 (далі - Рішення) відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скерування матеріалів щодо внесення рекомендацій про його звільнення для проведення перевірки відповідно до ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції»; рекомендовано звільнити ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва.
Наказом Генерального прокурора України від 26.12.2018 № 215к (надалі - Наказ) звільнено радника юстиції ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва (КМП-6) у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру»). Підставою для видачі Наказу слугувала рекомендація Ради прокурорів України від 26.12.2018. 
На переконання позивача, що як Рішення, так і його наслідок - Наказ, винесені всупереч вимогам рішень самої Ради, діючого законодавства та фактичним обставинам справи, а відтак вони підлягають визнанню протиправними та скасуванню, а позивач - поновленню на посаді.
Як вбачається з Подання та зазначається у позові, підставою його внесення були наслідки перевірки стану організації роботи у КМП-6, які оформлені на ім`я прокурора м. Києва Говди Р.М. у вигляді Доповідної записки про результати перевірки, проведеної 13-31.08.2018.
Відповідно до резолютивної частини Доповідної записки, позивачу запропоновано невідкладно розробити комплекс заходів щодо усунення встановлених недоліків та підвищення ефективності роботи. Про результати проведеної роботи необхідно було проінформувати прокуратуру м. Києва у строк до 15.11.2018. Однак, доповідну записку надіслано електронною поштою через 12, а не протягом 3-х робочих днів після закінчення перевірки, як передбачено п. 16.5. наказу Генерального прокурора України № 15 від 19.01.2017. Заразом звертає увагу, що ще 25.09.2018 розроблені заходи (план усунення недоліків), їх виконано та повідомлено прокуратуру м. Києва листом від 15.11.2018, причому зауважень до плану усунення недоліків чи їх результатів міською прокуратурою не зазначено.
Проте прокурор міста Києва Говда Р.М., ігноруючи факт відсутності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, не дочекавшись навіть кінцевої дати усунення недоліків (15.11.2018), звернувся з поданням до Ради прокурорів України про звільнення позивача з посади керівника.
В обґрунтування позову також зазначає про відсутність у Ради прокурорів України підстав на ухвалення оскаржуваного Рішення.
Зауважує, що керівником робочої групи (Голова Комісії) був заступник прокурора міста Києва Андрєєв А.В. Разом з тим, з огляду на те, що позивач та ОСОБА_3 у 2015 році претендували на посаду керівника КМП-6, і за результатами цього конкурсу переміг позивач, Доповідну записку не можна вважати об`єктивною, а відтак, правильною, з огляду на наявність між цими особами конфлікту інтересів, який існував тоді та існує на даний час.
При цьому, як зазначає позивач, у Рішенні безпідставно об`єднано вирішення процедурного питання та власне рішення по суті за внесеним поданням.
Незважаючи на те, що ОСОБА_3 у Доповідній записці запропонував розробити комплекс заходів щодо усунення недоліків, на засіданні РПУ він підтримав Подання прокурора міста Києва про звільнення позивача, що на думку позивача, свідчить про непослідовність його позиції, можливість швидкої зміни на догоду керівнику, а відтак про відсутність справедливого та принципового підходу до вирішення будь-якого питання.
На надані позивачем заперечення щодо фактів, викладених у Поданні, 21.12.2018 позивач отримав заперечення заступника прокурора м. Києва в образливому стилі, з явним порушенням вимог ст. ст. 4, 29 Кодексу професійної етики та поведінки, зокрема, щодо безглуздих заперечень позивача, нерозуміння ролі керівника, про некомпетентність позивача, неможливості вичленять головне та другорядне.
Відносно власне незаконності Рішення РПУ по суті, позивач зазначає про відсутність у ньому мотивування рішення. У той же час, якщо рішення оскаржуються в судовому порядку, то у випадках відсутності мотивувальної частини, скаржник не може обґрунтовано його оскаржити. Відтак, на думку позивача, Рішення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України.
Наголошує, що визнає окремі порушення, наведені у Поданні, проте ці недоліки не могли стати об`єктивною підставою для звільнення.
У Поданні наведено низку зауважень, які стосуються кримінальних проваджень, що не може інкримінуватися позивачу РПУ, як порушення посадових обов`язків, встановлених для посади керівника КМП-6, оскільки це може тягнути дисциплінарну відповідальність (рішення КДКП від 14.11.2018 № 506дп-18).
Водночас РПУ проігноровано вимоги ч. 1 ст. 36 КПК України, згідно з якою прокурор є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Не взято до уваги також положення ст. 40 КПК України про те, що саме слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.
Також звертає увагу на вжиті у Поданні численні неконкретизовані твердження, які на переконання позивача, є оціночними судженнями, без зазначення доказів таких порушень.
Зауважує, що більшість наведених у поданні порушень, або не відповідають дійсності, або спростовуються іншими обставинами, або усунуті на час розгляду Подання, або пояснюються об`єктивними причинами, або є загальними для усіх місцевих прокуратур, що у свою чергу виключає звільнення з адміністративної посади.
Крім того, рішенням РПУ від 31.10.2017 № 36 затверджено критерії та умови, які має враховувати РПУ при вирішенні такого роду питань. Однак, за твердженням позивача, ці критерії не були враховані.
Щодо відповідності виявлених порушень, встановлених саме для посади керівника КПМ № 6, зазначає, що оскільки він звільнений у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, то факт їх невиконання Рада повинна була встановити.
У цьому контексті позивач звертає увагу на положення ч. 1 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» та наказ про розподіл обов`язків від 07.07.2018 № 6 та зазначає, що зважаючи на наявність законодавчо встановлених обов`язків, і тих, що покладені вказаним наказом, РПУ повинна була розглянути Подання, по-перше: щодо відповідності його змісту (виявленим «недолікам») його посадовим обов`язкам як керівника місцевої прокуратури (без оцінки діяльності як прокурора в розумінні КПК України); по-друге: наведені факти щодо порушення посадових обов`язків повинні дійсно мати місце та оцінені Радою об`єктивно, а не через призму «презумпцію правдивості» змісту Подання.
Проте, у Поданні взагалі не зазначено, які ж саме обов`язки, установлені для адміністративної посади, не виконує або неналежним чином виконує позивач. Позивач вважає, що другий критерій, визначений рішенням РПУ від 31.10.2017 № 36 не доведено.
Третій критерій, на думку позивача, не розкрито взагалі.
Стосовно четвертого критерію, а саме щодо можливості керівника виконувати покладені обов`язки, позивач вважає, що у цьому випадку слід зважати на бездоганний послужний список, періодичного заохочення, наявності фактів притягнення до відповідальності, прозорості призначення, ставлення колективу, оцінка діяльності та теоретичних можливостей незалежними особами. 
Щодо системного неналежного виконання посадових обов`язків, позивач звертає увагу на невідповідність дійсності таких фактів та їх спростування за текстом позову, вказане питання достатньо та чітко не висвітлено, а відтак Рішення прийнято всупереч цьому критерію.
Стосовно наявності наслідків від неналежного виконання посадових обов`язків керівника, позивач зазначає, що наведені у Поданні факти не відповідають дійсності та спростовані за текстом позову. Крім того, акцентує на тому, що жодних наслідків, а тим більше таких, які б він не зміг усунути з об`єктивних причин, у Поданні не наведено, що свідчить про порушення РПУ цього критерію (6).
Щодо такого критерію, як вжиття заходів з метою усунення виявлених порушень та недопущення їх в подальшому, ефективності та дієвості вжитих заходів, позивач зазначає, що вказане питання у Поданні не висвітлено та й не могло бути висвітлено, оскільки термін, який був наданий на усунення недоліків - до 15.11.2018, був порушений прокурором м. Києва шляхом внесення 30.10.2018 Подання до Ради прокурорів. У той же час, зазначені були заходи вжиті до 15.11.2018, про що повідомлено прокуратуру м. Києва.
Щодо критерію застосування дисциплінарних стягнень у поданні взагалі не висвітлено. Проте, протягом 14 років бездоганної роботи в органах прокуратури дисциплінарних стягнень позивач не мав. Позивач звертає увагу, що факт притягнення до дисциплінарної відповідальності є обов`язковою передумовою та безумовною підставою для прийняття РПУ рішення про звільнення у зв`язку з чим позивач посилається на рішення КДКП від 14.11.2018 № 506дп-18, рішення ОАС м. Києва від 16.05.2018 № 826/13848/17. Проте застосування цього критерію РПУ проігноровано та несправедливо застосовано до позивача найжорсткіше покарання у вигляді звільнення з адміністративної посади. Залишено поза увагою і позицію 47 працівників КМП № 6 щодо необґрунтованості Подання.
З урахуванням викладеного, позивач просить задовольнити позов, зазначаючи, що скасування наказу Генерального прокурора України та поновлення на посаді є похідними вимогами.
Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву зазначає, що 30.10.2018 надійшли матеріали про надання рекомендації про звільнення позивача з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва. Листом від 08.11.2018 позивачу надіслано копію звернення та роз`яснено право брати участь у засіданні РПУ, надавати пояснення, висловлювати заперечення, клопотання та відводи, отримати копію відповідного рішення.
28.11.2018 встановлено, що від позивача надійшли письмові заперечення, у зв`язку з чим від представника прокуратури м. Києва надійшло клопотання про перенесення засідання для ознайомлення із запереченнями. Прийнято рішення про перенесення засідання для ознайомлення сторін.
За результатами вивчення матеріалів, заслуховування позивача та представників прокуратури м. Києва, на засіданні 26.12.2018 РПУ, шляхом відкритого голосування, на підставі ст. 41, 47, 71 Закону України «Про прокуратуру», п. 4.1. Положення про Раду прокурорів України, затвердженого всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017, РПУ вирішила рекомендувати звільнити позивача з посади керівника КМП № 6 м. Києва.
Звертає увагу, що прокуратурою м. Києва на виконання п. 4 протоколу оперативної наради у прокурора м. Києва від 19.07.2018 про підсумки роботи у 1 півріччі 2018 упродовж 13-30 серпня 2018 проведено перевірку стану організації роботи по основних напрямках прокурорської діяльності у КМП № 6 м. Києва. Перш ніж провести перевірку, вивчено питання достатності надання практичної та методичної допомоги місцевій прокуратурі, на що отримано позитивну відповідь.
Акцентує на обставини діяльності КМП № 6 м. Києва та встановлені недоліки, які, на думку відповідача-1, мали місце при роботі прокуратури під керівництвом позивача. 
РПУ зазначає, що з огляду на той факт, що позивач працює в органах прокуратури з грудня 2004, тобто майже 14 років, до займаної посади останні 5 років перебував на різних керівних посадах, за своїм рівнем він здатен був забезпечити належний комплексний підхід в організації діяльності прокуратури, проте цього не зробив.
Стверджує, що прокурором м. Києва надано матеріали про суттєві порушення в організації діяльності КМП № 6 м. Києва упродовж 2016, 2017, 2018 років, що свідчить про системність неналежного виконання посадових обов`язків. Більшість порушень, як-то порушення вимог кримінального процесуального законодавства та у сфері координації діяльності правоохоронних органів, були з року в рік тотожними, що свідчить про системність неналежного виконання посадових обов`язків керівником КМП № 6 м. Києва.
За результатами вивчення всіх наданих матеріалів РПУ дійшла висновку, що позивач самоусунувся від здійснення належної організації роботи, що призвело до системного допущення недоліків та суттєвих прорахунків.
Враховуючи викладене, вважає, що спірне Рішення прийнято відповідно до вимог чинного законодавства та у межах повноважень, у зв`язку з чим не вбачає підстав для визнання його протиправним та скасування.
Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора України від 26.12.2018 № 215к прийнято на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» та рекомендації Ради прокурорів України від 26.12.2018, яка, у свою чергу, прийнята за подання прокурора м. Києва.
Звертає увагу, що рішення РПУ від 26.12.2018 про внесення рекомендації про звільнення позивача з адміністративної посади є таким, що ухвалено в межах наданих законом повноважень, на підставі та у спосіб, визначений ч. 3 ст. 41 Закону, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у прийнятті рішення.
Водночас, наголошує, що з позову не вбачається, у чому саме полягає протиправність наказу Генерального прокурора України, а позивачем не наведено жодних обставин, що свідчать про порушення його прав Генеральним прокурором України.
Третя особа у наданих суду письмових поясненнях просить відмовити у задоволенні позову, вважаючи спірні рішення законними та обґрунтованими. Зміст пояснень по суті співпадає із обставинами, які викладені відповідачами, та їх оцінкою оскаржуваних рішень.
Заразом, звертає увагу, що усунення виявлених недоліків є необхідною умовою для подальшої належної роботи прокуратури, однак не спростовує факт неналежного виконання керівником своїх посадових обов`язків та наявності підстав для внесення відповідного подання до РПУ. Право та повноваження керівника регіональної прокуратури на звернення до Ради прокурорів України не обмежується усуненням чи неусуненням недоліків в роботі місцевої прокуратури. Таке право є безумовним та відповідає п. 14 Положення, затвердженого наказом ГПУ від 18.12.2017 № 351.
Також зазначає, що звернення прокурора м. Києва до РПУ жодним чином не позбавляло можливості позивача виконувати обов`язки, у т.ч. усунути недоліки у строки, передбачені в доповідній записці. Між тим, виявлені під час перевірки 13-31 серпня 2018 недоліки не усунуто позивачем.
Щодо наявності конфлікту інтересів у відносинах з ОСОБА_3 , стверджує, що вказане не відповідає положенням Закону України «Про запобігання корупції».
Крім того, констатує, що у сформованій таблиці з позицією прокуратури м. Києва з питань, щодо яких позивачем до РПУ були подані заперечення, надано оцінку доводам позивача про усунення недоліків та щодо кваліфікації порушень, фактичним обставинам та наявності наслідків від неналежного виконання посадових обов`язків.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2019 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2019 - без змін.
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03.11.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №640/1527/19 скасовано. Адміністративну справу №640/1527/19 направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд звернув увагу на таке: 
« 61. Вирішуючи питання про звільнення прокурора з адміністративної посади Рада прокурорів керується Критеріями, серед яких: відповідність порушень, зазначених ініціатором щодо неналежного виконання прокурором посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, фактичним обставинам справи; відповідність виявлених порушень, допущених прокурором, порушенням посадових обов`язків, установлених саме для його адміністративної посади. 
62. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 жовтня 2018 року прокурор міста Києва звернувся до Ради прокурорів України з поданням про встановлення підстав для звільнення позивача з адміністративної посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади. 
64. На спростування аргументів, викладених у поданні, позивачем 22 листопада 2018 року до Ради прокурорів України подано заперечення та матеріали на 214 аркушах. 
65. Задовольняючи подання, Рада прокурорів України виходила з того, що «всі факти, вказані в поданні прокуратури міста Києва знайшли своє підтвердження та позивачем не спростовані». 
66. Водночас Суд зазначає, що зміст цих фактів, як і заперечень на них, включно з підставами визнання їх необґрунтованими, ані в рішенні Ради прокурорів України від 26 грудня 2018 року №154, ані в протоколі засідання Ради прокурорів України від 26-27 грудня 2018 року №16, не розкрито. 
67. Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій також не надали оцінку оскаржуваним рішенням у контексті Критеріїв і заперечень позивача від 22 листопада 2018 року, а зосередилися на оцінці статистичних показників, зокрема розкриття злочинів у розрізі років у порівнянні з іншими місцевими прокуратурами; рівня злочинності на 10 тисяч населення у Печерському районі у порівнянні з іншими адміністративними районами Києва.
68. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню, виходячи зі змісту позовних вимог і заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
69. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
70. З урахуванням викладеного Суд уважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність звільнення позивача з посади є передчасними та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а отже, оскаржувані судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.»
Справа надійшла до Окружного адміністративного суду міста Києва 17.11.2021.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.05.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 передано судові справи Львівському окружному адміністративному суду.
Згідно з Додатком 3 до пункту 19 Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, справу №640/1527/19 визначено розглядати Львівському окружному адміністративному суду.
За результатом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Андрусів У. Б.
Ухвалою судді від 07.02.2025 справу прийнято до провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Позивач подав додаткові пояснення у справі, у яких підтримав пред`явлений позов у повному обсязі. Акцентував на невмотивованості рішення Ради прокурорів України від 26.12.2018 №154.
Відповідач-2 подав додаткові пояснення у справі, у яких підтримав у повному обсязі доводи, викладені у поданому відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову. Додатково наголосив на неможливості поновлення на посаді, оскільки на теперішній час Київська місцева прокуратура № 6 міста Києва – припинила діяльність і строк повноважень для зайняття позивачем посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва сплинув 09.12.2020.
Ухвалою суду від 04.04.2025 підготовче провадження в адміністративній справі закрито та призначено судовий розгляд справи по суті.
Ухвалами від 03.03.2025, 27.11.2025 забезпечено участь позивача у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
20.04.2026 протокольною ухвалою суд постановив поновити судовий розгляд та витребувати у третьої особи докази.
05.05.2026 третьою особою подано до суду витребувані документи.
Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю.
У судовому засіданні представниця відповідача-2 та третьої особи проти задоволення позову заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.
18.05.2026 оголошено скорочене рішення.
Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивач з грудня 2004 року проходив службу в органах прокуратури, зокрема на посадах заступника прокурора Оболонського району м. Києва, заступника прокурора Печерського району м. Києва, першого заступника прокурора Печерського району м. Києва.
Наказом Генерального прокурора України від 09.12.2015 №821к позивача з 15.12.2015 призначено на адміністративну посаду керівника Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва строком на п`ять років.
30.10.2018 Прокурором міста Києва ОСОБА_2 до Ради прокурорів України внесено подання про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.
Підставою для внесення подання стали результати перевірки стану організації роботи у Київській місцевій прокуратурі № 6 м. Києва, оформлені у вигляді доповідної записки від 13-31 серпня 2018 року про результати перевірки стану організації роботи з основних напрямів прокурорської діяльності у Київській місцевій прокуратурі № 6 м. Києва. 
Проведеною перевіркою встановлено, що позивачем як керівником органу прокуратури допущено порушення в організації кадрової роботи; у роботі з державними службовцями; службової та трудової дисципліни; допущено недоліки при розподілі обов`язків та при формуванні організаційно-розпорядчих документів; у прокуратурі не забезпечено якісної підготовки матеріалів і прийнятих рішень; не забезпечено дієвого контролю за своєчасним та якісним виконанням координаційних заходів співробітниками прокуратури; не забезпечено якісне та своєчасне виконання організаційно-розпорядчих документів ГПУ; не забезпечено належного дотримання принципу гласності; установлено незадовільну роботу прокуратури щодо попередження, виявлення та усунення корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень в публічній та приватній сферах, злочинів у бюджетній сфері, шахрайства та інших сферах; не дотримано належної організації підтримання державного обвинувачення, якості реагування на незаконні судові рішення, у виконанні представницьких функцій; не забезпечено належного нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції під час досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення; не забезпечено належного виконання вимог статті 25 Закону України «Про прокуратуру» в частині здійснення координаційних повноважень; не дотримано вимог законодавства під час відображення у Єдиному реєстрі досудових розслідувань та статистичній звітності відомостей щодо направлення до суду обвинувальних актів, при реєстрації кримінальних правопорушень, при прийнятті рішень про закриття кримінальних проваджень.
Установлено факти недотримання співробітниками Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва норм кримінально-процесуального законодавства України, порушення строків досудового розслідування. Установлено незабезпечення належного нагляду за додержанням законів при розслідуванні злочинів за оперативно-розшуковою діяльністю; незабезпечення належної організації роботи прокуратури з питань підтримки обвинувачення в суді, міжнародного співробітництва, роботи з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень, з питань особистого прийому громадян, розгляду звернень та забезпечення доступу до публічної інформації та ведення діловодства в прокуратурі.
До подання долучено додатки на 898 аркушах, які, на переконання прокурора міста Києва, підтверджують обставини, викладені в Поданні.
Листом від 08.11.2018 № 01/1/5-374вих-18 копію звернення прокурора м. Києва про надання рекомендацій надіслано позивачу та роз`яснено його право брати участь у засіданні РПУ, надавати пояснення, висловлювати заперечення, клопотання та відводи, отримати копію відповідного рішення.
На спростування аргументів, викладених у поданні, позивачем 22.11.2018 до Ради прокурорів України подано заперечення та матеріали на 214 аркушах.
У відповідь на заперечення позивача, прокуратурою міста Києва із супровідним від 19.12.2018 № 042/2-2765вих18 подано власні аргументи щодо заперечень позивача, викладені у формі таблиці.
За результатами розгляду та обговорення матеріалів щодо внесення рекомендації про звільнення позивача Радою прокурорів України прийнято рішення від 26.12.2018 №154 «Про внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва». 
Згідно з протоколом засідання Ради прокурорів України від 26-27.12.2018 № 16 за результатами дослідження матеріалів щодо внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади членами комісії встановлено, що ОСОБА_1 не забезпечено належну організацію роботи, як наслідок, мають місце системні та грубі порушення у діяльності місцевої прокуратури. Одночасно, за результатами вивчення наданих матеріалів, пояснень та проведеної співбесіди встановлено, що вказані порушення стали можливими внаслідок неналежного виконання керівником Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва ОСОБА_1 посадових обов`язків, установлених для адміністративної посади керівника місцевої прокуратури, допущення системних недоліків і прорахунків в організації роботи та відсутності дієвого контролю за діяльністю підпорядкованих працівників. Всі факти, вказані в поданні прокуратури міста Києва, знайшли своє підтвердження та ОСОБА_1 не спростовані.
На підставі рекомендації Ради прокурорів України від 26.12.2018 наказом Генерального прокурора України від 26.12.2018 № 215к ОСОБА_1 , радника юстиції звільнено з адміністративної посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру».
На підставі заяви позивача від 24.01.2019, наказом Прокуратури міста Києва від 24.01.2019 № 169к, керуючись ч. 5 ст. 41 Закону №1697-VII, радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Київської міської прокуратури №10 м. Києва на час відпустки основного працівника ОСОБА_4 до дня її фактичного виходу. 
Наказом керівника Київської міської прокуратури від 19.06.2020 № 1053к позивач звільнений в порядку переведення працівника в іншу організацію на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України.
Позивач, уважаючи рішення Ради прокурорів України та наказ ГПУ протиправними, пред`явив цей позов до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №1697-VII унормовано, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №1697-VII на прокуратуру покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.
Згідно з ч. 1, 2 ст.12 Закону №1697-VII у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону. Місцеву прокуратуру очолює керівник місцевої прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників.
Повноваження керівника місцевої прокуратури визначено у ч. 1 ст. 13 Закону №1697-VII, відповідно до якої керівник місцевої прокуратури:
1) представляє місцеву прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями;
2) організовує діяльність місцевої прокуратури;
3) у десятиденний строк із дня вивільнення посади повідомляє Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів про наявність вакантної або тимчасово вакантної посади у місцевій прокуратурі;
4) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів місцевої прокуратури;
4-1) призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом;
4-2) контролює ведення та аналіз статистичних даних, організовує вивчення та узагальнення практики застосування законодавства, інформаційно-аналітичне забезпечення прокурорів з метою підвищення якості здійснення ними своїх функцій;
5) виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.
Порядок та умови звільнення з посади керівника місцевої прокуратури регламентовано ст. 41 Закону №1697-VII.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону №1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України у разі неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.
За правилами ч. 2 ст. 41 Закону №1697-VII повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі:
1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді;
2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Згідно з ч. 3, 4 ст.41 Закону №1697-VII наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється Радою прокурорів України з дотриманням передбачених статтею 47 цього Закону гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.
Звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.
За дефініцією, закріпленою у ч. 1 ст. 71 Закону №1697-VII, Рада прокурорів України є вищим органом прокурорського самоврядування у період між всеукраїнськими конференціями прокурорів.
Пунктом 1 ч. 9 ст. 71 Закону №1697-VII Рада прокурорів України вносить рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених цим Законом. У разі якщо Генеральний прокурор не погоджується з рекомендованою Радою прокурорів України кандидатурою і відмовляє у призначенні на посаду, він вносить на розгляд Ради прокурорів України іншу кандидатуру.
Організаційні засади діяльності, повноваження та порядок роботи Ради прокурорів України визначено Положенням про Раду прокурорів України, затвердженим 27.04.2017 Всеукраїнською конференцією прокурорів (далі - Положення).
Згідно з п. 4.1 Положення Рада прокурорів України вирішує питання внутрішньої діяльності прокуратури, а також інші питання, безпосередньо не пов`язані з виконанням повноважень прокурорів, зокрема: вносить рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених Законом; співпрацює з Генеральною прокуратурою України з питань призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених Законом; у передбачених Законом випадках розглядає звернення щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади; у випадках та в порядку, визначених законом, встановлює наявність підстав для звільнення прокурора з адміністративної посади за неналежне виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.
Пунктом 7.5 Положення передбачено, що за результатами розгляду винесених на обговорення питань Рада прокурорів України відкритим голосуванням простою більшістю голосів її членів, присутніх на засіданні, приймає рішення, яке готується доповідачем або секретарем Ради прокурорів. У разі набрання однакової кількості голосів «за» і «проти» голос головуючого на засіданні є вирішальним.
Рішенням Ради прокурорів України від 13.10.2017 №36 затверджено Критерії при вирішенні питань внесення рекомендації, а також встановлення підстав звільнення прокурорів з адміністративних посад на підставі пункту 3 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Критерії).
Відповідно до Критеріїв Рада прокурорів України при вирішенні питань внесення рекомендації про звільнення прокурорів з адміністративних посад з підстави неналежного виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, ураховує такі критерії та умови: 1) відповідність порушень, зазначених ініціатором щодо неналежного виконання прокурором посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, фактичним обставинам справи; 2) відповідність виявлених порушень, допущених прокурором, порушенням посадових обов`язків, встановлених саме для його адміністративної посади; 3) обсяг і зміст посадових обов`язків, що покладаються на прокурора за адміністративною посадою, стан їх виконання; 4) можливість прокурора виконувати покладені на нього посадові обов`язки; 5) системність неналежного виконання посадових обов`язків; 6) наявність наслідків від неналежного виконання посадових обов`язків; 7) період перебування прокурора на адміністративній посаді; 8) заходи, вжиті прокурором з метою усунення виявлених порушень та недопущення їх в подальшому, ефективність та дієвість вжитих заходів; 8) застосування дисциплінарних стягнень, передбачених ст. 49 Закону України «Про прокуратуру».
Спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача з адміністративної посади керівника місцевої прокуратури - Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва - на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону №1697-VII.
З аналізу положень ст. 41 Закону №1697-VII слідує, що звільнення прокурора з адміністративної посади, у тому числі й керівника місцевої прокуратури, здійснюється Генеральним прокурором України за рекомендацією Ради прокурорів України, серед іншого, з підстав неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.
Крім того, п. 14 розділу V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затверджену наказом Генеральної прокуратури України від 18 грудня 2017 року № 351, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.01.2018 за №113/31565, визначено, що для звільнення прокурора з адміністративної посади, визначеної пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 Закону, з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 41 Закону, Генеральний прокурор або керівник регіональної прокуратури вносить мотивоване подання до Ради прокурорів України з долученням копій документів, які свідчать про неналежне виконання прокурором посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.
Таким чином, суб`єктами, яким надано право на внесення мотивованого подання до Ради прокурорів України для з звільнення прокурора з адміністративної посади, визначеної п. 11 ч. 1 статті 39 Закону України «Про прокуратуру» (керівник місцевої прокуратури) з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», є виключно Генеральний прокурор та керівник регіональної прокуратури.
Суд звертає увагу, що звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді не є видом дисциплінарного стягнення, а є наслідком реагування на передбачені ч. 1 ст. 41 Закону № 1697-VIІ обставини, у тому числі неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної посади.
Отже, процедура звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 ч. 1 ст. 39 цього Закону, за правилами ст. 41 Закону №1697-VII, безпосередньо не пов`язана зі здійсненням дисциплінарного провадження стосовно такого прокурора, а здійснюється в межах прокурорського самоврядування Радою прокурорів України.
Водночас особливий порядок вирішення питання про звільнення прокурора з адміністративної посади не означає, що Рада прокурорів України як орган прокурорського самоврядування у процедурі звільнення прокурора користується необмеженою свободою розсуду.
Суд зазначає, що у процедурі звільнення з адміністративної посади прокурор користується гарантіями щодо отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань і відводів, отримання копії відповідного рішення.
Судом встановлено, що 30.10.2018 прокурор міста Києва звернувся до Ради прокурорів України з поданням про встановлення підстав для звільнення позивача з адміністративної посади керівника Київської місцевої прокуратури №6 міста Києва у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.
Подання мотивовано тим, що позивачем як керівником допущено порушення в організації кадрової роботи, в роботі з державними службовцями, службової та трудової дисципліни; допущено недоліки при розподілі обов`язків та при формуванні організаційно-розпорядчих документів; не забезпечено якісної підготовки матеріалів та прийнятих рішень; не забезпечено дієвого контролю за своєчасним та якісним виконанням координаційних заходів співробітниками прокуратури; не забезпечено якісне та своєчасне виконання організаційно-розпорядчих документів ГПУ; не забезпечено належного дотримання принципу гласності; встановлено незадовільну роботу прокуратури, спрямовану на попередження, виявлення та усунення корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень у публічній і приватній сферах, злочинів у бюджетній сфері, шахрайства та інших сферах; не дотримано належної організації підтримання державного обвинувачення, якості реагування на незаконні судові рішення, у виконанні представницьких функцій; не забезпечено належного нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення; не забезпечено належного виконання вимог статті 25 Закону №1697-VII у частині здійснення координаційних повноважень; не дотримано вимог законодавства під час відображення у Єдиному реєстрі досудових розслідувань та статистичній звітності відомостей щодо направлення до суду обвинувальних актів, при реєстрації кримінальних правопорушень, при прийнятті рішень про закриття кримінальних проваджень; установлено факти не дотримання співробітниками норм кримінально-процесуального законодавства України, порушення строків досудового розслідування; не забезпечено належної організації роботи прокуратури з питань підтримки обвинувачення в суді, міжнародного співробітництва, роботи з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень, з питань особистого прийому громадян, розгляду звернень та забезпечення доступу до публічної інформації та ведення діловодства в прокуратурі.
На спростування аргументів, викладених у поданні, позивачем 22.11.2018 до Ради прокурорів України подано заперечення та матеріали на 214 аркушах.
Задовольняючи подання, Рада прокурорів України виходила з того, що «всі факти, вказані в поданні прокуратури міста Києва знайшли своє підтвердження та ОСОБА_5 не спростовані».
Верховний Суд у постанові від 03.11.2021 наголосив, «що зміст цих фактів, як і заперечень на них, включно з підставами визнання їх необґрунтованими, ані в рішенні Ради прокурорів України від 26.12.2018 №154, ані в протоколі засідання Ради прокурорів України від 26-27.12.2018 №16, не розкрито».
Суд акцентує на тому, що вмотивованість рішення є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав для внесення рекомендації про звільнення позивача з адміністративної посади.
Відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених ст. 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах. Водночас оцінка мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення Ради прокурорів України не є втручанням у її дискреційні повноваження.
Суд наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема, за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
При цьому вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
Резолюцією Комітету Міністрів Європи 77 (31) від 28.09.1977 «Про захист особи відносно актів адміністративних органів» урядам держав-членів рекомендовано керуватися у своєму праві й адміністративній практиці принципами, які наводяться у додатку до цієї резолюції. Ці принципи застосовуються для захисту осіб, як фізичних, так і юридичних, в адміністративних процедурах відносно будь-яких індивідуальних заходів або рішень, які були прийняті в ході здійснення публічної влади і які за своїм характером безпосередньо впливають на їхні права, свободи або інтереси (адміністративні акти). Такими принципами, згідно з додатком до Резолюції, зокрема, є: - право бути вислуханим, що означає, що щодо будь-якого адміністративного акта, який за своїм характером може несприятливо впливати на права, свободи або інтереси особи, така особа може пред`явити факти й аргументи та, у відповідних випадках, докази, що будуть враховані адміністративним органом; - виклад мотивів, що означає, що якщо адміністративний акт є таким, що за своїм характером несприятливо впливає на права, свободи або інтереси особи, така особа отримує інформацію про мотиви, на яких він ґрунтується. Інформація про мотиви зазначається в акті або передається відповідній особі, за її запитом, у письмовій формі протягом розумного строку.
Верховний Суд, направляючи розглядувану справу на новий розгляд, наголосив на необхідності надати оцінку оскаржуваним актам індивідуальної дії у контексті Критеріїв і заперечень позивача від 22.11.2018.
Вирішуючи питання про звільнення прокурора з адміністративної посади РПУ керується Критеріями, серед яких: відповідність порушень, зазначених ініціатором щодо неналежного виконання прокурором посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, фактичним обставинам справи; відповідність виявлених порушень, допущених прокурором, порушенням посадових обов`язків, установлених саме для його адміністративної посади.
Додана до подання про звільнення з адміністративної посади позивача доповідна записка не містить категоричного висновку про неналежне виконання позивачем посадових обов`язків, установлених для адміністративної посади керівника місцевої прокуратури, системних недоліків і прорахунків в організації роботи та відсутності неналежного контролю за підлеглими працівниками, що може бути підставою для звільнення з адміністративної посади керівника місцевої прокуратури.
Суд звертає увагу, що на спростування аргументів, викладених у поданні, позивачем подано до РПУ «Заперечення на факти, викладені у поданні прокурора міста Києва про звільнення керівника Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва з адміністративної посади» та на підтвердження своєї позиції долучено матеріали на 214 аркушах.
Позивач спростовує факт дублювання обов`язків у посадових інструкціях. 
Щодо порушень відносно ознайомлення працівників прокуратури з певними документами, у запереченнях зазначає, що у прокуратурі ознайомлення з організаційно-розпорядчими документами організовано шляхом направлення їх на персональну службову електронну скриньку, що відповідає вимогам п. 1.2 Наказу Генерального прокурора України від 19.01.2017 № 15, де зазначено «Першочергову увагу надавати удосконаленню організації роботи, управління та контролю виконання, впровадженню їх новітніх форм і методів, у тому числі з використанням сучасних інформаційних технологій».
Відносно того, що допускається тяганина при розслідуванні кримінальних провадженнях, в яких процесуальне керівництво здійснює безпосередньо позивач, виявлених недоліків у ході досудового розслідування кримінальних проваджень, констатує, що їх не можна кваліфікувати як порушення посадових обов`язків, встановлених для посади керівника Київської місцевої прокуратури №6. Заразом акцентує на відсутності факту звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України при здійсненні функції нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування.
Висловлено спростування щодо заслуховування пояснень керівника місцевої прокуратури на оперативних нарадах (констатує, що з чотирьох нарад лише на одній нараді (20.07.17) вирішувалися робочі питання).
Звертає увагу на непослідовність викладення у доповідних записках результатів проведених перевірок (27 червня 2018 року: За результатами надання практичної допомоги прокуратура міста робить висновок: «Стан організації роботи з питань статистики та ЄРДР у Київській місцевій прокуратурі № 6 в цілому відповідає вимогам Закону та наказів Генерального прокурора». Серпень 2018 року: в межах комплексної перевірки зазначено, що цей стан роботи «не повною мірою відповідає вимогам Закону та наказів Генерального прокурора»). 
Щодо представницької діяльності, зазначає, що напрямок закріплено за заступником керівника. За неналежну організацію роботи на напрямку представництва з рішенням КДКП від 18.10.2017 № 210дп-17 оголошено догану.
Стверджує, що у 112 листах-зауваження, направлених прокуратурою міста протягом 2016-2018 років, у 90% згадуються всі 10 місцевих прокуратур міста Києва.
Констатує, що статистичні звіти, про які йдеться у поданні, в матеріалах справи відсутні.
Позивач наголошує, що більшість наведених у поданні порушень, або не відповідають дійсності, або спростовуються іншими обставинами, або усунуті на час розгляду Подання, або пояснюються об`єктивними причинами, або є загальними для усіх місцевих прокуратур, що, у свою чергу, виключає звільнення з адміністративної посади.
Суд зауважує, що позивачем у запереченнях та доданих до них матеріалів не спростовано усі наведені у поданні недоліки у діяльності Київської місцевої прокуратури № 6, що ним і визнається, проте ці недоліки не могли слугувати беззаперечною підставою для його звільнення з адміністративної посади відповідно до встановлених критеріїв.
Щодо критерію «Заходи, вжиті прокурором з метою усунення виявлених порушень та недопущення їх в подальшому, ефективність та дієвість вжитих заходів» суд звертає увагу, що за висновками Доповідної записки про результати перевірки стану організації роботи з основних напрямів прокурорської діяльності у Київській місцевій прокуратурі №6 13-31.08.2018 року, встановлено, що стан організації роботи Київської місцевої прокуратурі №6 міста Києва з основних напрямів прокурорської діяльності є таким, що не повною мірою відповідає вимогам Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та наказів Генеральної прокуратури України. З урахуванням цього керівнику Київської місцевої прокуратурі №6 міста Києва Авдєєнку О. А. запропоновано невідкладно розробити комплекс заходів щодо усунення встановлених під час перевірки недоліків та підвищення ефективності діяльності. Встановлено строк для повідомлення про результати проведеної роботи до 15.11.2018. 
25.09.2018 позивачем складено і направлено до прокуратури міста Києва План усунення недоліків за результатами перевірки стану організації роботи з основних напрямів прокурорської діяльності у Київській місцевій прокуратурі №6. Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні зауваження чи заперечення щодо його змісту чи визначених у ньому строків усунення недоліків.
15.11.2018 позивач скерував на ім`я Прокурора міста Києва доповідну записку за вих. №8845.вих-18, у якій повідомив про вжитті заходи щодо усунення виявлених недоліків. 
В оскаржуваному рішенні РПУ не надано оцінки вжитим заходам, їх ефективності та дієвості.
Стосовно критерію «Можливість прокурора виконувати покладені на нього обов`язки» суд вкотре акцентує на тому, що Доповідна записка про результати перевірки стану організації роботи з основних напрямів прокурорської діяльності у Київській місцевій прокуратурі №6 13-31.08.2018, яка додана до подання про звільнення з адміністративної посади керівника, не містить висновку про повну невідповідність діяльності роботи прокуратури вимогам нормативно-правових актів. У поданні чітко не зазначено, які саме обов`язки, установлені для адміністративної посади керівника місцевої прокуратури, позивач не виконував чи неналежним чином виконував, що унеможливлювало його подальше перебування на посаді.
Крім того, упродовж періоду з 22 січня до 2 лютого 2018 року позивач проходив курс підвищення кваліфікації з усіх напрямів прокурорської діяльності в Національній академії прокуратури України, що підтверджується Свідоцтвом від 02.02.2018 № 0079-18. Здав комплексний екзамен з оцінкою «відмінно».
Щодо критерію «Наявність наслідків від неналежного виконання посадових обов`язків» суд акцентує на тому, що в рішенні не зазначено, які негативні наслідки настали від нібито неналежного виконання адміністративних повноважень позивачем.
Стосовно критерію «Застосування дисциплінарних стягнень, передбачених ст. 49 Закону України «Про прокуратуру»», суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та відповідно накладення на нього дисциплінарних стягнень, передбачених ст. 49 Закону України «Про прокуратуру».
Суд звертає увагу, що жодна з доповідних записок, які наявні в матеріалах справи, не містить висновку про неналежне виконання позивачем посадових обов`язків керівника місцевої прокуратури, а також у жодній з не порушувалось питання щодо внесення подання про його звільнення з адміністративної посади. Крім того, ні подання з доданими до нього матеріалами, ані оскаржуване рішення РПУ не обґрунтовують неналежне виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, що передбачені ст. 13 Закону України «Про прокуратуру», та, відповідно, не можуть бути підставою для звільнення позивача з посади керівника місцевої прокуратури.
Натомість, у зазначених доповідних записках про результати перевірок містяться пропозиції щодо конкретних заходів, які необхідно вжити для усунення виявлених недоліків та покращення стану роботи, із зазначенням строків вжиття таких заходів і встановленням термінів інформування про вжиті заходи, а також пропозиції щодо обговорення результатів перевірок на оперативних нарадах при прокурорі області та його заступнику. При цьому, як зазначив позивач, на час підготовки та внесення подання до РПУ про звільнення з адміністративної посади керівника місцевої прокуратури визначені строки для вжиття відповідних заходів не сплинули, будь-які оперативні наради щодо обговорення результатів проведених перевірок не проводились, що підтверджує необґрунтованість оскаржуваних рішень, які ґрунтуються на обставинах, визначених у такому поданні.
Враховуючи наведені вище обставини та відповідні їм положення законодавства, суд доходить висновку, що Радою прокурорів України не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законами, здійснено розгляд питання щодо неналежного виконання позивачем, як прокурором, що обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, у зв`язку з чим прийняте Радою прокурорів України рішення від 26.12.2018 №154 «Про внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_1 з посади з посади керівника Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва» є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно, протиправним та таким, шо підлягає скасуванню є прийнятий на підставі цього рішення Ради прокурорів України наказ Генерального прокурора України від 26.12.2018 №215к, яким радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).
Стосовно вимоги про поновлення на посаді керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва, суд звертає увагу на таке.
Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважає на те, що за висновками Верховного Суду, наведеними, зокрема, у постанові від 20.01.2021 у справі №804/958/16, з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме: суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.
Суд зауважує, що в разі відсутності посади, яку позивач обіймав перед звільненням (з об`ємом повноважень, які існували на дату звільнення), відповідач повинен виконати рішення суду про його поновлення на цій посаді, а тоді вирішувати питання про його подальше працевлаштування з урахуванням відповідних змін в організації праці.
Відтак, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є поновлення його на посаді керівника Київської місцевої прокуратури №6 міста Києва.
Відповідно до 2.27 наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.
Враховуючи наведене, належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача поновити його на попередній займаній посаді, з якої його було звільнено з наступного робочого дня після звільнення, тобто з 27.12.2018.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 9 ст. 235 КЗпП України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне звернути рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді з 27.12.2018.
Водночас суд акцентує на тому, що Наказом Генерального прокурора України від 09.12.2015 №821к позивача з 15.12.2015 призначено на адміністративну посаду керівника Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва строком на п`ять років.
Приписами п. 1 ч. 2 ст. ст.41 Закону №1697-VII унормовано, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі закінчення строку перебування на адміністративній посаді. 
Законом України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» дію ч. 8 ст. 39 Закону №1697-VII, якою передбачалося, що прокурор, строк повноважень якого на адміністративній посаді закінчився, може бути повторно рекомендований Радою прокурорів України для призначення на цю адміністративну посаду у разі, якщо відсутні обставини, що свідчать про невідповідність прокурора вимогам, передбаченим частиною п`ятою цієї статті, зупинено до 1 вересня 2021 року.
Верховний Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань». Зокрема, Суд зазначив, що реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору. Водночас, Суд звернув увагу, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).
Зважаючи на встановленні темпоральні межі перебування на адміністративній посаді, відсутність нормативних підстав для автоматичної пролонгації строку повноважень, а відтак відсутність правового підґрунтя для виникнення в позивача обґрунтованих легітимних очікувань на перебування на посаді після спливу п`ятирічного строку, суд виснує про часткове задоволення заявленої позовної вимоги шляхом зобов`язання відповідача-2 поновити позивача на посаді керівника Київської місцевої прокуратури №6 міста Києва з 27.12.2018 до закінчення строку перебування на адміністративній посаді, визначеного наказом Генерального прокурора України від 26.12.2015 №821к.
Крім того суд звертає увагу, що за правилами ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Так, пп. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Пунктом 2 порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
За приписами абз. 3 п. 3 порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з довідкою Київської міської прокуратури від 27.04.2026 №21/236, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 43055,675 грн, середньоденний заробіток - 2050,27 грн.
Вказана довідка є чинною, ніким не оспореною та не скасованою. Відповідно, правові підстави для її неврахування судом відсутні.
Оскільки суд дійшов висновку поновити позивача на посаді з 27.12.2018 до закінчення строку перебування на адміністративній посаді, визначеного наказом Генерального прокурора України від 26.12.2015 №821к, то періодом, за який обчислюється середній заробіток за час вимушеного прогулу, є з 27.12.2018 до 15.12.2020. Кількість робочих днів за цей період складає 492.
Водночас суд враховує, що Наказом Генерального прокурора України від 26.12.2018 № 215к позивач звільнений з посади керівника Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва, тобто з адміністративної посади, а не з органів прокуратури. 
Частиною 5 ст. 41 Закону №1697-VII регламентовано, що після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.
У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.
До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.
На підставі заяви позивача від 24.01.2019, наказом Прокуратури міста Києва від 24.01.2019 № 169к, керуючись ч. 5 ст. 41 Закону №1697-VII, радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Київської міської прокуратури №10 м. Києва на час відпустки основного працівника ОСОБА_4 до дня її фактичного виходу. 
Наказом керівника Київської міської прокуратури від 19.06.2020 № 1053к звільнений в порядку переведення працівника в іншу організацію на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України.
За змістом довідки Київської міської прокуратури від 27.04.2026 №21/237 загальний розмір нарахованої заробітної плати за час роботи на посаді прокурора Київської міської прокуратури №10 м. Києва складає 187088,02 грн.
З огляду на те, що позивач після звільнення з адміністративної посади продовжував працювати в органах прокуратури, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає обчисленню за різницею заробітної плати, отриманої позивачем за час роботи на посаді прокурора Київської міської прокуратури №10 м. Києва.
Враховуючи вищезазначене, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2018 до 15.12.2020 складає 821664,82 грн (з розрахунку: 492 робочих дні * 2050,27 грн - 187088,02 грн) (без відрахування податків та обов`язкових платежів).
Суд зазначає, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, який підлягає стягненню із відповідача-2, є обґрунтованим в силу конституційних гарантій держави щодо захисту особи на працю, від незаконного звільнення, зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до ст. 235 КЗпП України), яка полягає саме у компенсації втраченого заробітку, який би отримував позивач як керівник КМП-6, будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 371 КАС України регламентовано, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Згідно з довідкою Київської міської прокуратури від 27.04.2026 №21/236, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 43055,67 грн.
Таким чином, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Щодо інших доводів сторін, які викладені у заявах по суті справи та письмових поясненнях, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Таким чином, суд не вбачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені учасниками справи.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів учасників справи, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, водночас обравши ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, незалежно від формулювання позовних вимог, яке зазначене у позовній заяві.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується таким.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Приписами ч. 1 ст. 139 КАС України регламентовано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 768,40 грн.
Отже, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.
Водночас суд звертає увагу, що відшкодуванню підлягає уся сума сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн, оскільки, незважаючи на часткове задоволення позову, суд установив порушення прав позивача внаслідок протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень і спір по суті вирішено на його користь, тобто задоволено основні позовні вимоги немайнового характеру.
Керуючись ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Київської міської прокуратури про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Ради прокурорів України від 26.12.2018 №154 про внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Київської місцевої прокуратури №6 міста Києва.
3. Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 26.12.2018 №215к.
4. Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Київської місцевої прокуратури №6 міста Києва з 27.12.2018 до закінчення строку перебування на адміністративній посаді, визначеного наказом Генерального прокурора України від 26.12.2015 №821к.
5. Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2018 до 15.12.2020 в розмірі 821664,82 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
6. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
7. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Київської місцевої прокуратури №6 міста Києва та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 43055,67 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
8. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 768,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач-1 – Рада прокурорів України (місцезнаходження: вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011).
Відповідач-2 – Офіс Генерального прокурора (місцезнаходження: вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011; ЄДРПОУ 00034051).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Київська міська прокуратура (місцезнаходження: вул. Предславинська, буд. 45/9, м. Київ, 01150; ЄДРПОУ 02910019).

Повне рішення складено 28.05.2026.

Суддя	Андрусів Уляна Богданівна