Справа №211/7519/19
Провадження № 1-кп/211/46/26

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019040720001380 від 26.09.2019 року відносно  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нерудсталь П`ятихатського району Дніпропетровської області, громадянина України, без освіти, не працюючого, не одруженого, ніде не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого відповідно до ст.89 КК України, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
встановив:
З 30.08.2019 обвинувачений ОСОБА_4 винаймав квартиру АДРЕСА_2 за усним договором найму у ОСОБА_6 26.09.2019 року приблизно о 20 годині 30 хвилин на лавочці, яка знаходиться на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 сиділи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які вживали алкогольні напої - пиво. В цей час між ОСОБА_4 , який знаходився на балконі квартири АДРЕСА_2 та ОСОБА_10 , який знаходився на вулиці, трапився словесний конфлікт з приводу голосної лайки, яка раніше відбувалась в квартирі ОСОБА_4 .. Зазначені зауваження обурили ОСОБА_4 , унаслідок чого у обвинуваченого склалася гостра неприязнь до ОСОБА_10 та раптовий умисел на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, за вказаних мотивів. Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_4 вийшов на вулицю, де з багажного відділення свого автомобіля марки «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , дістав дерев`яний предмет зовнішні схожий на біту. Надалі, обвинувачений ОСОБА_4 , діючи з метою спричинення ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів гострої неприязні до нього, знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , приблизно о 21 годині 00 хвилин 25.09.2019 умисно, зі значною силою, наніс один удар дерев`яним предметом зовнішні схожим на біту в область голови ОСОБА_10 .. В результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: відкрита черепно-мозкова травма - кровотеча з вушних та носових ходів, переломи кісток склепіння черепа праворуч та ліворуч, перелом кісток основи черепа ліворуч, витікання ліквору з правого вушного ходу, забій головного мозку, епідуральний крововилив лівої скроневої частки, субарахноїдальні крововиливи правої скроневої та тім`яної часток, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1551 від 10.10.2019 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України не визнав та пояснив, що у вечері 25.09.2019 він перебував на балконі орендованої квартири АДРЕСА_2 , де розмовляв по телефону. В цей час потерпілий став його ображати. Він вийшов на вулицю, щоб побалакати з потерпілим. Коли він підійшов до потерпілого, який був разом з двома чоловіками, то той ударив пару раз його по обличчю. Він одразу повернувся до квартири і ліг спати. В той день він потерпілого не бив і у нього не було автомобіля.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона не пам`ятає обставин подій у вечері 25.09.2019 біля будинку №26 по вул. Незалежності України м. Кривого Рогу.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що 25.09.2019 приблизно о 21год. біля будинку №26 по вул. Незалежності України м. Кривий Ріг обвинувачений Данилов наніс бітою ОСОБА_12 один удар в область потиличної частини голови, від чого ОСОБА_13 впав на землю та втратив свідомість.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що 25.09.2019 приблизно о 21год. біля будинку №26 по вул. Незалежності України м. Кривий Ріг обвинувачений Данилов наніс бітою ОСОБА_12 один удар в область голови, від чого ОСОБА_13 впав на землю та втратив свідомість.
Крім того, провина обвинуваченого ОСОБА_4 підтверджується зібраними по справі доказами, дослідженими судом, а саме:
- протоколом огляду місця події від 25.09.2019р. з фототаблицею, згідно якого оглянута ділянка місцевості, що розташована біля будинку №26 по вул.. Незалежності України м. Кривого Рогу, де була виявлена пляма речовини бурого кольору розміром 15см х 25см та було вилучено речовину бурого кольору на марлевий тампон (т.1 а.с.11-16);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.09.2019, згідно якого свідок ОСОБА_9 впізнала ОСОБА_4 як особу, яка 25.09.2019 приблизно в 21 год. побігла за ОСОБА_14 з бітою в руках, а через секунду вона побачила як ОСОБА_4 прямує до них, а повернувшись виявила ОСОБА_15 лежачим на спині без свідомості (т.1 а.с.51-52);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.09.2019, згідно якого свідок ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_4 як особу, яка 25.09.2019 приблизно в 21 год. нанесла один удар бітою по голові ОСОБА_12 біля б. №26 по вул. Н. України (т.1 а.с.58-59);
- протоколом огляду місця події від 28.09.2019р. з фототаблицею, згідно якого оглянута кв. АДРЕСА_2 , в ході якого був вилучений предмет схожий на биту (т.1 а.с.61-67);
- висновком експерта №180 від 18.10.2019р., згідно якого на марлевій серветці з речовиною бурого кольору вилученої на ділянці місцевості, що розташована біля будинку №26 по вул. Незалежності України м. Кривого Рогу, могла бути кров потерпілого ОСОБА_10 (т.1 а.с.86-91); 
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.09.2019, згідно якого свідок ОСОБА_8 впізнав ОСОБА_4 як особу, яка 25.09.2019 приблизно о 21год., знаходячись біля буд. №26 по вул. Н. України, нанесла один удар бітою по голові ОСОБА_12 (т.1 а.с.119-120);
- висновком експерта №1551 від 10.10.2019р., згідно якого потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: відкрита черепно-мозкова травма - кровотеча з вушних та носових ходів, переломи кісток склепіння черепа праворуч та ліворуч, перелом кісток основи черепа ліворуч, витікання ліквору з правого вушного ходу, забій головного мозку, епідуральний крововилив лівої скроневої частки, субарахноїдальні крововиливи правої скроневої та тім`яної часток, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя (т.1 а.с.188-190);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 11.10.2019, згідно якого свідок ОСОБА_8 впізнав біту, якою 25.09.2019 приблизно о 21год. ОСОБА_4 , знаходячись біля буд. №26 по вул. Незалежності України, наніс тілесні ушкодження ОСОБА_12 (т.2 а.с.18-19);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 11.10.2019, згідно якого свідок ОСОБА_9 впізнала біту, якою 25.09.2019 приблизно о 21год. ОСОБА_4 , знаходячись біля буд. №26 по вул. Незалежності України, наніс тілесні ушкодження ОСОБА_12 (т.2 а.с.18-19);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 11.10.2019, згідно якого свідок ОСОБА_11 впізнала біту, якою 25.09.2019 приблизно о 21 год. ОСОБА_4 , знаходячись біля буд. №26 по вул. Незалежності України, наніс тілесні ушкодження ОСОБА_12 (т.2 а.с.22-23);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 16.10.2019р., в ході якого свідок ОСОБА_8 вказав, що 25.09.2019 приблизно о 21год. біля б. №26 по вул. Незалежності України м. Кривий Ріг ОСОБА_16 наніс ОСОБА_12 бітою один удар в область потиличної частини голови, від чого ОСОБА_13 впав на землю та втратив свідомість (т.2 а.с.26-27);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 16.10.2019р., в ході якого свідок ОСОБА_11 вказала, що 25.09.2019 приблизно о 21год. біля б. №26 по вул. Незалежності України м. Кривий Ріг ОСОБА_16 наніс ОСОБА_12 бітою один удар в область потиличної частини голови, від чого ОСОБА_13 впав на землю та втратив свідомість (т.2 а.с.28-29);
- висновком експерта №1605 від 28.10.2019, згідно якого тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_10 могли виникнути при механізмі, на які вказують свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_8 .. Виявленні у потерпілого ОСОБА_10 ушкодження в області голови не характерні для виникнення при падінні на площину, про що свідчить їх характер та анатомічна локалізація (т.2 а.с.35-36).
Заперечення обвинуваченим ОСОБА_4 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, судом розцінюється як форма захисту і спосіб уникнути кримінальної відповідальності. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_11 пояснили, що 25.09.2019 приблизно о 20год біля б. №26 по вул. Незалежності України м. Кривого Рогу саме ОСОБА_4 наніс удар бітою по голові ОСОБА_10 , після чого той впав і втратив свідомість. Зазначені обставини підтверджуються зібраними по справі вищезазначеними доказами, які є належними та допустимими. У суду немає підстав ставити під сумнів показання зазначених свідків, оскільки вони конкретні, послідовні і підтверджуються зібраними по справі доказами.
Стосовно посилань сторони захисту на недопустимість доказів отриманих під час досудового розслідування, внаслідок того, що була порушена вимога ч.2 ст.290 КПК України, оскільки ОСОБА_4 не був наданий перекладач, суд зазначає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_4 народився в с. Нерудсталь П`ятихатського району Дніпропетровської області, все своє життя прожив на території зазначеного району, є громадянином України, згідно вироку Покровського (Жовтневого) районного суду м. Кривого Рогу національність ОСОБА_4 зазначена як українець, а також в судовому засіданні ОСОБА_4 розмовляв на український мові і у нього не було зауважень, що він не розуміє українську мову. Крім того, у суду немає доказів того, що ОСОБА_4 не вміє читати, оскільки він про це в судовому засіданні не заявляв Тому суд відхиляє вказані ствердження адвоката ОСОБА_5 , оскільки орган досудового розслідування не порушив вимоги ч.ч. 2, 12 ст.290 КПК України.
Також, суд не приймає до уваги ствердження адвоката ОСОБА_5 про те, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями свідків наданими слідчому, прокурору, оскільки суд приймає показання свідків, які вони дали в судовому засіданні.
Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.
В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі №318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.
У постановах від 28 січня 2020 року у справі №359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі №639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.
В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.
Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.
Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.
Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.
Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
Відповідно ці докази не можуть вважатися недопустимими на підставах описаних стороною захисту, оскільки не витікають з порушень ст.87 КПК та не враховують того, що в постанові від 15 лютого 2018 року в справі №357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. Більш того, в постанові від 11 квітня 2019 року в справі № 642/5974/13-к Верховний Суд зауважив, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.
Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України повністю доведена у судовому засіданні, дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує таке.
Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України суд не вбачає ні пом`якшуючих, ні обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин. 
Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує те, що він вчинив тяжкий злочин, всі обставини по справі в їх сукупності, ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій, особу обвинуваченого, який не працює.
При встановлених обставинах суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі.
Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст.ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст.50 КК України мети покарання. 
Долю речових доказів вирішити на підставі ст.100 КПК України. 
Процесуальних витрат по справі немає. 
У зв`язку із не застосуванням до обвинуваченого покарання у виді конфіскації майна, а також те, що арештоване майно не підлягає спеціальній конфіскації, суд вважає за необхідне скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 04.10.2019 у справі №211/6025/19 провадження №1-кс/211/1649/19.
Потерпілим ОСОБА_10 пред`явлено цивільний позов у кримінальному провадженні до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 5495грн. 50коп., моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення, яку потерпілий оцінює у сумі 200000грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 3000грн.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні цивільний позов потерпілого не визнав. 
Дослідивши матеріали цивільного позову, заслухавши пояснення учасників провадження, суд дійшов такого висновку.
Вирішуючи цей позов у межах заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Частиною 1 ст.129 КПК України встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Згідно з ч.4 ст.1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Згідно ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Суд встановив, що потерпілому ОСОБА_10 протиправними діями обвинуваченого завдано матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на придбання ліків для лікування наслідків травми, яку завдав потерпілому обвинувачений ОСОБА_4 . 
Так, в ході судового розгляду повністю знайшло своє підтвердження завдання матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 на заявлену ним суму 5495грн. 50коп., у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне в цій частині задовольнити позов в повному обсязі та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування майнової шкоди 5495грн. 50коп..
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, суд враховує таке.
Потерпілим ОСОБА_10 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у розмірі 200000 гривень, завданої злочином.
За приписами ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Частинами 4-5 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, що стосується розміру моральної шкоди, суд враховує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Суд бере до уваги, висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, а саме пункту 3 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі по тексту - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить. Як убачається з пункту 9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Судом враховано характер отриманих ушкоджень здоров`ю потерпілого, тимчасову відірваність від активного соціального життя, емоційну напругу, почуття образи, обурення, та обставини справи у їх сукупності. Тому, суд вважає, співмірним заподіяній моральній шкоді стягнення на користь потерпілого з обвинуваченого грошових коштів у сумі 100000 гривень.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Такі витрати складаються, у тому числі, із витрат на правову допомогу (п.1 ч.1 ст.118 КПК України).
Видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні, інше. (ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з положеннями ст.30 цього ж Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
У пунктах 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», які знайшли своє відображення у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 (справа №569/10915/17), судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір, доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (стаття 91 КПК України).
Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.10.2022 (справа №753/10228/20).
Поміж цього, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, слід дійти висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Також слід зазначити, що процесуальним законодавством не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2020 у справі №727/4597/19.
В даній справі, на підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. потерпілою стороною надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та договір про надання правничої допомоги. 
Разом з тим, за висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови ВС від 19.02.2020 (справа №755/9215/15-ц), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС від 23.06.2022 у справі №607/4341/20).
При цьому, у постанові від 14.12.2021 Верховний Суд у справі №922/676/21 окремо звернув увагу, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.
При зверненні до суду з вимогою про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000гри., потерпілою стороною не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавляє суд співставити співмірність таких витрат.
У зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_10 не довів свої витрати на правову допомогу, то в цій частині позову слід відмовити. 
Ураховуючи те, що стосовно обвинуваченого відсутній запобіжний захід, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили стосовно обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд –
ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 5495грн. 50коп., моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення, яку потерпілий оцінює у сумі 200000грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 3000грн. задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ) матеріальну шкоду у сумі 5495грн. 50коп. та моральну шкоду у розмірі 100000грн.. 
В частині позову ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000грн. відмовити. 
Речові докази: предмет зовнішні схожий на дерев`яну біту, який переданий на зберігання до камери схову речових доказів Відділення поліції №1 КРУП за адресою вул. Леоніда Бородича, 5 в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу - знищити; марлевий тампон з РБК, контрольний зразок, кров потерпілого ОСОБА_10 - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 04.10.2019 у справі №211/6025/19 провадження №1-кс/211/1649/19.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно вручити прокурору, обвинуваченому.

Суддя:	  	ОСОБА_1