П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/2566/25	

Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В.
Дата і місце ухвалення: 16.12.2025р., м. Миколаїв 

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів : Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, -

В С Т А Н О В И В :
В березні 2025 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 27.02.2025р. №ПШ 112704.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову ПШ№112704 від 27.02.2025р. про застосування адміністративно-господарського штрафу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 17000 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3028,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 16.12.2025р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що вантажні автомобілі повною масою понад 3,5 тон, які використовуються суб`єктами господарювання для внутрішніх перевезень вантажів, автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, в обов`язковому порядку повинні бути обладнані діючим та повіреним тахографом, а для водія такого автомобіля, крім оформлення документів, визначених приписами статті 48 Закону №2344-ІІІ, обов`язковою також є наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, заповнених тахокарт (реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв) або картки водія чи роздруківки даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом. Під час здійснення рейдової перевірки було виявлено, що у ФОП ОСОБА_1 були відсутні товарно-транспортна накладна, протокол перевірки та адаптації тахографа, протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, тахокарта за 28.01.2025р.
Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивач по справі ОСОБА_1 є не лише водієм та власником транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , а й зареєстрований як фізична особа-підприємець та видом діяльності якого є також «Вантажний автомобільний транспорт». А відтак, перевезення вантажу, в тому числі й особистого, вантажним автомобілем з повною масою понад 3,5 тон, не звільняє водія ОСОБА_1 від необхідності мати тахокарту за 28.01.2025р., протокол перевірки та адаптації тахографа під час транспортування товару, оскільки транспортний засіб обладнано тахографом.
ФОП ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Позивач зазначає, що 28.01.2025р. транспортним засобом, марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що є спільною сумісною власністю позивача і його дружини (у розумінні ст. 60 Сімейного кодексу України), він перевозив інший автомобіль подружжя, моделі FORD, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що також є спільною сумісною власністю позивача і його дружини, відповідно до СК України. Під час складення акту перевірки він повідомив інспектору про перевезення автомобіля для власних потреб та не здійснення будь-якого комерційного перевезення, не надання ним послуг з перевезення іншим особам. Закон України «Про автомобільний транспорт» передбачає, що в разі перевезення фізичною особою вантажу для власних потреб необхідності складення товарно-транспортної накладної немає. Також, положення Інструкції №385 не розповсюджувались на позивача в день, коли здійснювалась рейдова перевірка представниками відповідача, оскільки 28.01.2025р. позивач не надав послуг перевезення на договірних умовах. Порядок облаштування транспортного засобу тахографом та наявність тахокарт у водія передбачено законодавством лише для осіб, які надають послуги з перевезення вантажів та пасажирів. Оскільки позивачем під час рейдової перевірки не здійснювалось перевезення вантажу на договірних умовах, а автомобіль використовувався для власних потреб, тому і не виникає обов`язку у позивача мати в наявності протокол перевірки та адаптації тахографу, протокол перевірки технічного стану, тахокарти водія транспортного засобу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 . Вказаний автомобіль є евакуатором.
28.01.2025р. старшим державним інспектором відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті Рудинським О.А. на а/д М-14 (21 км + 434 м), було здійснено рейдову перевірку транспортного засобу марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі автомобіль), належного позивачу. 
За наслідками перевірки складено акт №092041 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 28.01.2025р., яким зафіксовано порушення позивачем ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за що передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону – перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки товарно-транспортної накладної, протоколу перевірки та адаптації тахографа, протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, тахографа за 28.01.2025р.
В графі «пояснення водія про причини порушень» ОСОБА_1 зазначив, що автомобіль не працював, він його тільки забрав та їхав для перевірки технічного стану, проходження досліджень.
Листом від 10.02.2025р. відділ державного нагляду (контролю) у Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті повідомив ФОП ОСОБА_1 про те, що розгляд справи про порушення абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», виявленого під час проведення рейдової перевірки (акт від 28.01.2025р. АР №092041) відбудеться у приміщенні Відділу 27 лютого 2025 року з 10:00 год. до 12:00 год. У листі зазначено, що у разі його неявки справа буде розглянута без його участі.
За наслідками розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт в.о. начальника відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області 27.02.2025р. прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 112704, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф в сумі 17 000,00 грн. на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови ФОП ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ФОП ОСОБА_1 та скасовуючи спірну постанову відповідача, виходив з того, що позивач у даному випадку не є суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки здійснював перевезення для власних потреб та не надав послуг з перевезення іншим особам.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову виходячи з наступного.
Відповідно до ч.12 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі - Закон №2344-III) державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частинами 14, 17 статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р. (далі Порядок №1567).
Пунктом 2 Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Пунктом 15 Порядку №1567 обумовлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених ст.ст.39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Згідно частин 1 та 2 статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Аналіз положень статті 48 Закону №2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішнього перевезення вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, зокрема, зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010р. затверджена Інструкція з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (далі - Інструкція №385), яка визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів. Ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Відповідно до п.1.4 Інструкції №385, контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.
Згідно п.3.3 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:
- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;
- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;
- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;
- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);
- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Пунктом 3.6 Інструкції №385 передбачено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР 994_016 здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР) 994_016; наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010р. №340 затверджене Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення №340), яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку.
Пунктом 1.3 розділу I Положення №340 визначено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
Згідно п. 1.4. Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
Відповідно до пункту 1.5 розділу I Положення №340, у цьому Положенні терміни вживаються в такому значенні, зокрема: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник); тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.
Пункти 5.1, 5.2 розділу V Положення №340 встановлюють, що тривалість щоденного (міжзмінного) відпочинку водія протягом будь-якого двадцятичотиригодинного періоду, рахуючи від початку робочого дня (зміни), має бути не менше 11 послідовних годин.
Якщо протягом робочої зміни ТЗ керують два водії, кожний водій повинен мати щоденний відпочинок тривалістю не менше 9 послідовних годин.
Згідно вимог пункту 6.1 розділу VI Положення №340, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Отже, враховуючи імперативні вимоги пункту 6.1 Положення № 340, для вантажних автомобілів понад 3,5 тон встановлення тахографів є обов`язком, а не правом.
Згідно вимог пункту 6.4 розділу VI Положення №340, графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника.
У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).
Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Перевізники зберігають бланк підтвердження діяльності протягом 12 місяців.
Відповідно до пункту 7.1 розділу VІI Положення №340, органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.
Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, на автомобільного перевізника чинним законодавством покладено обов`язок з забезпечення, а на водія пред`явлення до перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону. Суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-IIІ є автомобільний перевізник.
Автомобільного перевізника статтею 1 Закону №2344-IIІ визначено як фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно ст.33 Закону №2344-IIІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Свої твердження про незаконність спірної постанови ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він не є автомобільним перевізником, який може нести відповідальність відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу. 
Суд першої інстанції визнав обґрунтованими такі доводи позивача.
Таким чином, ключовим питанням в межах розгляду даної справи є встановлення факту наявності у позивача статусу автомобільного перевізника в розумінні Закону №2344-ІІІ.
Як стверджує позивач, під час складення акту перевірки він повідомив інспектору, що він, як фізична особа, перевозив автомобіль для власних потреб, і в даному випадку не здійснював будь-якого комерційного перевезення, не надав послуг з перевезення іншим особам. Даним автомобілем позивач перевозив автомобіль моделі FORD, реєстраційний номер НОМЕР_3 , якій оформлений на дружину позивача ОСОБА_2 . Тобто позивач, транспортним засобом, марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що є спільною сумісною власністю позивача і його дружини (у розумінні ст. 60 Сімейного кодексу України), перевозив інший автомобіль подружжя, моделі FORD, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що також є спільною сумісною власністю позивача і його дружини, відповідно до СК України. Зазначав, що він тривалий період знаходився за кордоном (з 20.07.2023р. до 02.01.2025р.), автомобіль не працював тривалий термін, знаходився у місті Одеси у орендованому приміщенні. Строк дійсності протоколу перевірки технічного стану, протоколу повірки тахометру закінчився, а тому, у тому числі з метою поновлення вказаних документів, позивач перевозив автомобіль моделі FORD, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з міста Одеси до м. Миколаєва, де ОСОБА_1 зареєстрований та проживає та де зареєстрований його автомобіль. Про дані обставини позивач зазначав під час рейдової перевірки, однак вони були залишені поза увагою під час складення акту.
Колегія суддів вважає обґрунтованим прийняття судом першої інстанції до уваги даних пояснень ОСОБА_1 , оскільки, по-перше, наявність у власності дружини позивача ОСОБА_2 автомобіля FORD, реєстраційний номер НОМЕР_3 , підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ; по-друге, про перевезення власного автомобіля для особистих потреб позивач повідомляв уповноважену особу Відділу та зазначав про це в письмових поясненнях акту перевірки. 
При цьому, ні з акту перевірки №092041, ні з оскаржуваної постанови, не можливо встановити, який вантаж був встановлений представниками відповідача під час рейдової перевірки 28.01.2025р., що перевозив позивач.
Дослідивши наявну в матеріалах справи фотофіксацію, колегія суддів встановила, що транспортним засобом, марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дійсно перевозився інший транспортний засіб, який за візуальними ознаками схожий на автомобіль FORD F550.
Матеріали справи не містять достовірних відомостей, з яких можна було б беззаперечно, за принципом «поза розумним сумнівом» встановити факт здійснення перевезення позивачем вантажу на транспортному засобі, марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який не являється іншим транспортним засобом, належним родині позивача.
В розумінні вимог статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання цінностей, оприбуткування, товарно-матеріальних складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом. 
Аналогійне тлумачення товарно-транспортної накладної визначено у Правилах переведення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказ Міністерства транспорту України 14.10.1997р. №363. 
Отже, Закон України «Про автомобільний транспорт» передбачає, що в разі перевезення фізичною особою вантажу для власних потреб необхідності складення товарно-транспортної накладної, не має.
На думку колегії суддів, відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого ч.2 ст.72 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності прийнятих ним рішень, не доведено, що станом на 28.01.2025р. ОСОБА_1 здійснював перевезення вантажу не для власних потреб, а як автомобільний перевізник, для якого положення Закону №2344-ІІІ передбачають обов`язок оформлення документів, визначених ст.48 цього Закону. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа у відповідності до п.3 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії справ незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.В. Бойко	
Судді	  	І.І. Тарновецький   О.А. Шевчук