ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 травня 2026 року
м. Київ
справа № 990/360/24
провадження № 11-118заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Гімона М. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Тітова М. Ю., Ткача І. В.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 березня 2026 року (судді Олендер І. Я., Бившева Л. І., Гончарова І. А., Ханова Р. Ф., Юрченко В. П.) в адміністративній справі за позовом  ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1. 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якому просив:
- визнати протиправними дії ВККС щодо здійснення оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту, та зобов`язати ВККС завершити оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 15 жовтня 2024 року №177/ко-24 про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді.
2. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що рішення ВККС від 15жовтня 2024 року № 177/ко-24 про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, яким позивача було визнано таким, що не відповідає займаній посаді, є протиправним та підлягає скасуванню.
3. На думку представника ОСОБА_1 , оскаржуване рішення відповідно до чинного законодавства не може вважатися виключно рекомендацією, яка є частиною «кваліфікаційного» провадження й такою, що не має самостійних правових наслідків, оскільки закон не передбачає можливості в резолютивній частині такого рішення надавати рекомендації; це рішення як самостійний акт може бути підставою для внесення подання, яке і є тим самостійним актом, який розглядається Вищою радою правосуддя (далі - ВРП) при вирішенні питання про звільнення судді з посади.
4. Представник позивач також вказує, що висновки відповідача, викладені в оскаржуваному рішенні в частині встановлення невідповідності витрат і майна близьких осіб позивача задекларованим доходам та в частині визначення відповідачем невідповідності поведінки судді окремим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції й недотримання суддівської етики і наявності обставин, які вказують на порушення правил заповнення декларації доброчесності та декларації родинних зв`язків судді, не відповідають критеріям, передбаченим пунктами 1-3 частини другої статті 2Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Стверджує, що висновки відповідача в частині оцінювання позивача у 220 балів за критеріями доброчесності та професійної етики у зв`язку з проявом позивачем поведінки, що підриває довіру до суддівської посади та авторитет правосуддя, та наявністю фактів притягнення позивача до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність, таким вимогам також не відповідають.
5. Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення. Цією ж ухвалою Суд вирішив розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів і призначив її до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
6. 10 січня 2025 року від ВККС до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 990/360/24, на обґрунтування якого наведені висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які зводяться до того, що рішення Комісії про невідповідність судді займаній посаді є лише підставою для відповідної рекомендації у процедурі кваліфікаційного оцінювання суддів, тому, зважаючи на відповідне правове регулювання, а також статус і повноваження ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, передбачене статтею 88 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) оскарження рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. Комісія зазначає, що з огляду на те, що предметом спору в справі № 990/360/24 є рішення ВККС від 15 жовтня 2024 року №177/ко-24, воно є тим рішенням, яке на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання Комісії не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду. У зв`язку з наведеним відповідач вважає, що провадження у справі № 990/360/24 підлягає закриттю, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
7. Крім того, ВККС звертає увагу на те, що на момент звернення позивача до суду із цим позовом у листопаді 2024 року не існувало рішення ВРП за відповідною рекомендацією Комісії, разом з яким могло бути оскаржене рішення Комісії від 15 жовтня 2024 року № 177/ко-24.
8. 10 лютого 2025 року від представника позивача до суду надійшло заперечення на клопотання Комісії про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що: ВККС помилково ототожнює рішення щодо надання рекомендацій з рішеннями, які приймаються за наслідками кваліфікаційного оцінювання судді; аргумент відповідача про те, що тільки після ухвалення ВРП рішення, яким буде задоволено рекомендацію про звільнення, у позивача виникне право звернення до суду, є безпідставним, оскільки оскаржуваним рішенням встановлено факт невідповідності судді займаній посаді, який є підставою для внесення ВККС подання до ВРП про звільнення позивача, відповідно, оскаржуване рішення створює правові наслідки для позивача; висновок ВККС про те, що оскаржуване рішення не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду, суперечить положенням чинного законодавства, оскільки статтею 88 Закону № 1402-VIII передбачено оскарження рішень. Таким чином, ця справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки оскаржуване рішення, ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 та породжує правові наслідки й обов`язки для позивача. З наведених підстав представник позивача просить у задоволенні клопотання ВККС про закриття провадження у справі № 990/360/24 відмовити.
9. 05 травня 2025 року представник позивача надав суду додаткові пояснення на клопотання про закриття провадження у справі, в яких зазначив, що 20 лютого 2025 року Великою Палатою Верховного Суду постановою у справі №990/62/24 було скасовано ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про закриття провадження в адміністративній справі, яка була винесена з аналогічних підстав, що вказані в клопотання ВККС у цій справі про закриття провадження, а саме: рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією здійснити певні дії та ухвалити певне рішення, може бути оскаржене до суду, але за умови, що за відповідною рекомендацією прийнято рішення і тільки разом з таким рішенням. Тобто предметом спору як у справі №990/62/24, так і в цій справі є рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до ВРП про його звільнення з посади. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/51/24 від 11 липня 2024 року вказано на те, що з урахуванням статей 2, 5 КАС України рішення ВККС підлягає оскарженню, а порушені права - захисту шляхом здійснення судового контролю за діями та актами суб`єктів владних повноважень. Натомість постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/127/24 від 27 лютого 2025 року, на яку посилається ВККС, суперечать як вказаним вище постановам Великої Палати Верховного Суду, так і власне нормам законодавства та не узгоджуються з висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо так званого «судового активізму». На переконання представника позивача, постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №990/127/24 від 27 лютого 2025 року не містить висновків щодо застосування конкретних норм права, суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду за відсутності мотивів необхідності відступу, не відповідає фактичним дійсним наслідкам, а тому не може бути врахована під час вирішення цієї справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
10. Указом Президента України від 18 травня 2012 року № 336/2012 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.
11. Строк повноважень судді закінчився 17 травня 2017 року, у зв`язку із чим позивач звернувся із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання.
12. Рішенням ВККС від 01 лютого 2018 року №8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.
13. Цим же рішенням встановлено черговість етапів кваліфікаційного оцінювання, визначено графік проведення іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання та призначено іспит для суддів місцевих судів, у тому числі й для позивача - ОСОБА_1 .
14. Рішенням ВВКС від 07 вересня 2018 року № 193/зп-18 визначено результати першого етапу «Іспит» кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді. Відповідно до цього рішення позивач був допущений до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
15. 07 жовтня 2019 року в межах кваліфікаційного оцінювання відповідачу надійшов висновок Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики.
16. Не погоджуючись з таким висновком, 07, 08 та 10 жовтня 2019 року, позивач направив відповідачу пояснення на спростування висновку ГРД та документи на підтвердження його пояснень.
17. У зв`язку з припиненням 07 листопада 2019 року повноважень членів ВККС кваліфікаційне оцінювання судді ОСОБА_1. завершено не було.
18. Повноважний склад Комісії сформовано 01 червня 2023 року.
19. З метою вирішення питання щодо продовження процедур оцінювання, передбачених Законом № 1402-VIII, на підставі рішення Комісії від 20 липня 2023 року № 34/зп-23 здійснено повторний автоматизований розподіл справ між членами ВККС, зокрема і стосовно осіб, п`ятирічний строк повноважень яких на посаді судді закінчився.
20. Відповідно до протоколу повторного розподілу між членами Комісії від 26 липня 2023 року доповідачем у справі судді ОСОБА_1. визначено члена ВККС Богоноса М. Б .
21. Процедуру кваліфікаційного оцінювання стосовно судді ОСОБА_1 продовжено з етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
22. 27 серпня 2024 року Комісії було надіслано висновок ГРД у новій редакції - про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.
23. 09 серпня та 02 вересня 2024 року позивачем на адресу ВККС подано пояснення на спростування висновку ГРД у новій редакції, з долученням документів, які підтверджують викладені обставини.
24. Комісією у складі колегії 03 вересня 2024 року проведено співбесіду з суддею ОСОБА_1 , досліджено матеріали його досьє, зокрема висновок ГРД, письмові пояснення судді, інші обставини, документи, матеріали, та ухвалено протокольне рішення про оголошення перерви у співбесіді до 15 жовтня 2024 року.
25. 06 вересня 2024 року на адресу відповідача надійшли додаткові пояснення позивача щодо питань, які виникали під час співбесіди.
26. 15 жовтня 2024 року Комісією у складі колегії продовжено співбесіду з суддею ОСОБА_1 , і цього ж дня Комісія, розглянувши питання про результати кваліфікаційного оцінювання судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, ухвалила рішення № 177/ко-24 від 15 жовтня 2024 року, яким вирішила: визначити, що суддя Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрав 544,25 бала; визнати суддю Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді; внести подання до ВРП про звільнення судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 із займаної посади.
27. Не погодившись із рішенням Комісії № 177/ко-24 від 15 жовтня 2024 року, а також з її діями щодо здійснення відповідного оцінювання, ОСОБА_1 звернувся до Суду з позовом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
28. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 09 березня 2026 року закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. При цьому вказав, що у цьому випадку потреби роз`яснювати позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, немає, адже мотивами для закриття провадження у справі стали не порушення правил предметної підсудності, а передчасне звернення суб`єкта адміністративного права до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.
29. Суд першої інстанції виходив з того, що рішення ВККС про надання рекомендацій може бути оскаржене тільки разом із рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією. Зазначене обумовлено тим, що рішення Комісії про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Вирішення питання про звільнення судді належить до виключної компетенції ВРП. Саме ВРП за результатами розгляду відповідного подання ухвалює вмотивоване рішення, яким остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді. Таке рішення ВРП є обов`язковим для виконання та породжує відповідні правові наслідки для судді, тому може бути оскаржене в судовому порядку.
30. Касаційний адміністративний суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення Комісії є тим рішенням, яке на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду, що відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду (постанови від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/23/19, від 07 листопада 2024 року в справі № 990/13/24, від 27 лютого 2025 року у справі № 9901/127/24 та ін.), а внесене на його підставі подання про звільнення  ОСОБА_1 з посади судді станом на момент звернення до суду та до цього часу не було предметом розгляду у ВРП, яка жодного рішення із цього приводу не ухвалювала.
31. Одночасно із цим суд першої інстанції не застосував практику Великої Палати Верховного Суду, сформовану в постановах від 11 липня 2024 року в справі № 990/51/24 та від 20 лютого 2025 року в справі № 990/62/24. Наголосив, що ці правові позиції можуть бути застосовані лише у випадку, якщо рішення ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання судді оскаржується у зв`язку з наявністю наведених у законі процедурних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП. Натомість у справі, яка розглядається, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги насамперед відсутністю мотивів ухвалення такого рішення Комісії, а процедурних порушень проведення кваліфікаційного оцінювання позивач не навів. Відтак фактичні обставини, підстави позову, предмети спору та доказування у цій справі та у справах № 990/51/24 і № 990/62/24 не є тотожними, що не дозволяє врахувати такі висновки у порядку приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі 
32.  ОСОБА_1 не погодився із цією ухвалою та через свого представника адвоката Кравця Р. Ю. звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
33. Вважає, що суд порушив право позивача на доступ до правосуддя, гарантоване йому Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
34. Зазначає, що оскаржуванаухвала прийнята з неправильним застосуванням норм права, а висновки суду суперечать фактичним обставинам справи.
35. За твердженнями позивача, Законом № 1402-VIII розмежовано процедуру прийняття рішень за наслідками кваліфікаційного оцінювання від процедури прийняття рішень щодо надання рекомендацій. Законом № 1402-VIII визначено вичерпний перелік рішень ВККС, які мають рекомендаційний характер, а саме: рекомендація на призначення та рекомендація на переведення. Законодавець чітко виокремлює в Законі № 1402-VIII саме «рішення про рекомендацію» і в яких випадках приймається саме рішення про рекомендацію, при цьому не вказуючи про існування «рішення рекомендаційного характеру». Поряд із цим процедура оцінювання судді на відповідність займаній посаді не передбачає прийняття ВККС рішення про рекомендацію. Отже, за результатами оцінювання на відповідність займаній посаді ВККС приймає саме рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді, а на розгляд ВРП надає саме подання про звільнення, жодна норма Закону № 1402-VIII не передбачає, що ВККС за результатами оцінювання приймає рішення рекомендаційного характеру, яке нібито вносить на розгляд ВРП. ВККС ніколи не приймала рекомендації щодо позивача і ніколи не вносила таку рекомендацію на розгляд до ВРП. ВККС прийняла рішення і внесла подання, тому ні теоретично, ні фактично у цій справі не існує ні рішення про рекомендацію, ні рішення рекомендаційного характеру. Отже, на переконання позивача, оскаржувана ухвалу в частині висновків про те, що предметом оскарження є рекомендація ВККС, не відповідає фактичним обставинам. 
36. Позивач зауважив, що у ВРП навіть немає таких повноважень, як перегляд рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді, ВРП вирішує виключно питання про наявність підстав для звільнення під час розгляду подання про звільнення, а не під час перегляду рішення ВККС, яке є предметом спору. 
37. Твердить, що за змістом частини другої статті 88 Закону № 1402-VIII рішення щодо кваліфікаційного оцінювання судді є предметом самостійного оскарження. ВККС не приймає рішення про рекомендацію, а на розгляд ВРП вноситься подання про звільнення, тобто ВРП буде розглядати саме подання про звільнення, а не рекомендацію, тому норма частини восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII, відповідно до якої рішення ВККС щодо надання рекомендацій може бути оскаржене тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією, не поширює свою дію на спірні відносини. З огляду на вказане вважає, що на спірні відносини має поширювати свою дію загальна норма частини другої статті 88 Закону № 1402-VIII, яка надає право оскаржити рішення ВККС саме в порядку, передбаченому КАС України.
38. Позивач доводить можливість самостійного оскарження рішень ВККС внаслідок зміни правового регулювання. Зазначає, що з набранням чинності Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX) змінились правові наслідки розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді з пропозицією звільнити його з цієї посади. Тепер навіть за умови підтвердження ВРП невмотивованості рішення ВККС щодо невідповідності позивача займаній посаді, він вважається особою, яка не пройшла успішно процедури кваліфікаційного оцінювання. Тобто це рішення матиме негативний вплив на права позивача.
39. Також позивач зазначає, що висновки суду про нібито «дублювання» функцій не відповідають знову ж таки фактичним обставинам, адже якщо судом буде визнано протиправним рішення ВККС, яким вирішено внести подання про звільнення, то таке рішення ВККС не повинно породжувати правових наслідків з моменту його винесення, тобто у ВРП не буде правових підстав розглядати таке подання взагалі, а тому дублювання функцій в принципі неможливе, навпаки - саме судове рішення сприятиме ефективному захисту, адже сприятиме недопущенню протиправного процесу у ВРП на підставі протиправного рішення ВККС.
40. Крім того, зауважив, що в цій справі серед мотивів позову та відповідей на відзив позивач вказав на порушення процедури проведення оцінювання, зокрема: відсутність порушення приписів Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року №143/зп-16, в оскаржуваному рішенні ВККС інформації, в скільки балів оцінено показники «морально-психологічні якості», «інтегративність», які можуть бути оцінені в 100 балів; не виставлено балів окремо за критерієм «професійна етика» та «доброчесність», а їх оцінювання проведено не за показниками їх оцінювання.
Рух апеляційної скарги
41. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 26 березня 2026 року відкрила провадження у справі, а ухвалою від 16 квітня 2026 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги
42. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
43. На переконання відповідача, Закон № 1402-VIII прямо передбачає, що рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду лише після їх розгляду ВРП та разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією. Такий порядок не обмежує право на судовий захист, а забезпечує його реалізацію після настання реальних правових наслідків.
44. Відповідач зазначає, що ні на момент звернення позивача до суду із цим позовом у листопаді 2024 року, ні на момент ухвалення Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду ухвали про закриття провадження не існувало рішення ВРП за відповідною рекомендацією Комісії, разом із яким могло бути оскаржене рішення Комісії від 15 жовтня 2024 року № 177/ко-24.
45. Оскільки станом на час звернення позивача із цим позовом ВРП не приймала рішення за відповідною рекомендацією ВККС, разом з яким могло бути оскаржене таке рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження в цій справі.
46. Вказує, що такий підхід до розгляду подібних спорів є усталеним у судовій практиці та послідовно підтверджується у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 20 травня 2020 року у справі № 9901/672/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/396/19, від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/39/19, від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 11 липня 2024 року у справі № 990/14/24, від 07 листопада 2024 року у справах № 990/115/24, № 990/13/24 та № 990/69/24, від 27 лютого 2025 року у справі № 990/127/24, від 04 грудня 2025 року у справі № 990/51/25, від 12 березня 2026 року у справі № 990/365/24 тощо.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
47. Велика Палата Верховного Суду дослідила наведені в апеляційній скарзі доводи, перевірила матеріали справи, переглянула оскаржуване судове рішення і дійшла висновку про таке.
48. За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
49. Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
50. За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним зі способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
51. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року№ 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
52. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
53. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, зокрема, актів, дій чи бездіяльності ВККС.
54. Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.
55. Відповідно до підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
56. Абзацом першим пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом № 3511-IX, та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
57. Відповідно до абзацу другого пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII за результатами такого оцінювання колегія ВККС, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
58. Абзацом третім пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу ВККС. Відмовою від проходження оцінювання судді на відповідність займаній посаді вважається систематична (тричі) неявка судді на будь-який з етапів такого оцінювання за відсутності для цього поважних причин або за відсутності інформації про причини неявки.
59. Згідно зі статтею 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема, рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
60. Частинами другою, четвертою статті 84 Закону № 1402-VIII визначено, що за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді, який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.
61. Згідно із частинами першою, другою статті 88 Закону № 1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Зокрема, суддя, який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
62. Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким зі складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків (частина третя статті 88 Закону № 1402-VIII).
63. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
64. Зміст частини восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII свідчить, що в цій нормі йдеться про те, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією здійснити певні дії та ухвалити певне рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - тоді, коли буде ухвалене рішення за відповідною рекомендацією, та разом з таким рішенням.
65. Установлення законом таких умов не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, однак запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.
66.  За змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року№ 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, зокрема й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.
67. Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання, викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.
68. До того ж рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. ВРП під час розгляду подання ВККС про звільнення судді може і не погодитися з висновком ВККС.
69. Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді не має самостійних правових наслідків, а є частиною кваліфікаційного провадження.
70. Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах кваліфікаційного провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
71. ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді втрачає юридичне значення.
72. Отже, визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо відповідності або невідповідності судді займаній посаді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке власне має рекомендаційний характер для ВРП.
73. Зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Велика Палата Верховного Суду висновує, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення до ВРП подання про його звільнення із займаної посади можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим.
74. Дотримуючись концепції належного урядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці ЄСПЛ, державні органи повинні діяти вчасно та належним і якомога послідовнішим способом. На них покладається обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
75. З огляду на послідовність (стадійність) ухвалення остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, оскарження відповідного рішення Комісії, як вже зазначалось вище, допускається після прийняття остаточного рішення, яке уповноважена ухвалювати ВРП, та разом з останнім.
76. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС з рекомендацією про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки відтермінування моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення Комісії з негативним для судді поданням про звільнення з посади само по собі ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.
77. Отже, рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді за результатами кваліфікаційного оцінювання, та внесення до ВРП подання про його звільнення із займаної посади, не може бути окремим (самостійним) предметом оскарження, допоки не отримає актуалізації (не буде переглянуте) з боку ВРП як конституційного органу, уповноваженого законом ухвалювати остаточні рішення за рекомендаціями ВККС, висновки якого можуть, зокрема, спричиняти настання правових наслідків для судді у вигляді його звільнення з посади.
78. Іншими словами, оскаржувати рішення ВККС, ухвалене за наслідком кваліфікаційного оцінювання судді, можна лише разом (спільно) з остаточним рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією ВККС.
79. Такий підхід щодо розгляду подібних спорів у практиці є усталеним та послідовно неодноразово зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 9901/637/18, від 20 травня 2020 року в справі № 9901/672/18, від 8 вересня 2021 року в справі № 9901/396/19, від 2 лютого 2022 року в справі № 9901/39/19, від 27 червня 2024 року в справі № 990/48/24, від 11 липня 2024 року в справі № 990/14/24, від 07 листопада 2024 року в справах № 990/115/24, № 990/13/24 та № 990/69/24, від 27 лютого 2025 року в справі № 990/127/24, від 4 грудня 2025 року в справі № 990/51/25 та інших.
80. Натомість протилежний підхід до розгляду подібних спорів, за якого рішення ВККС, ухвалене за наслідком кваліфікаційного оцінювання судді, може бути самостійним предметом оскарження у Верховному Суді, без здійснення процедури його розгляду зі сторони ВРП, зумовлюватиме на практиці необхідність під час розгляду ВРП такого рішення ВККС брати до уваги ухвалене рішення Верховного Суду, яке фактично матиме характер преюдиційного для ВРП, тим самим нівелюватиме конституційні повноваження ВРП.
81. Вочевидь такий підхід позбавлятиме ВРП дискреційних повноважень щодо розгляду рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді за результатами кваліфікаційного оцінювання, та внесення до ВРП подання про його звільнення із займаної посади, адже у наведеному випадку ВРП буде обмежена у варіативності прийняття власних рішень висновками Верховного Суду, сформульованими за наслідком окремого оскарження цього рішення ВККС.
82. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила в постанові від 23 жовтня 2025 року № 990/36/25.
83. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на момент звернення до суду, як і на момент постановлення ухвали про закриття провадження у справі, негативне рішення ВРП за відповідною рекомендацією ВККС, з яким законодавець пов`язує право на оскарження, було відсутнє. 
84. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що у справі, яка розглядається, доводи позовної заяви насамперед зводяться до незгоди з результатами кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 як судді на відповідність визначеним законом критеріям. Позивач переконує в необ`єктивній оцінці його професійних якостей з боку ВККС за бальною шкалою. 
85. Отже, можна констатувати, що межі ініційованого оскарження рішення ВККС про визнання ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, фактично торкаються питання надання оцінки мотивам ухваленого рішення.
86. Щодо доводів позовної заяви про порушення ВККС процедури проведення оцінювання, що виразилося, на думку позивача, у відсутності в рішенні ВККС (на порушення приписів Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16) інформації, у скільки балів оцінено показники «морально-психологічні якості», «інтегративність», не виставлено балів окремо за критерієм «професійна етика» та «доброчесність», а їх оцінювання проведено не за показниками їх оцінювання, що дає право оскаржити рішення ВККС окремо від рішення ВРП, ухваленого за відповідною рекомендацією, - Велика Палата Верховного Суду зазначає, що вказане не охоплюється підставами для самостійного оскарження рішення ВККС, передбаченими пунктами 1-3 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII. Позивач не позбавлений можливості подати до ВРП свої заперечення чи пояснення щодо цих обставин.
87. З приводу доводів позивача про зміну починаючи з 30 грудня 2023 року правового регулювання правовідносин, пов`язаних з проведенням ВККС кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаних ними посад, то така зміна безпосередньо не торкнулась норм статей 88 та 101 Закону № 1402-VIII у тих правовідносинах, у яких виник спір у цій справі, й не змінила радикально їх регламентацію.
88. Велика Палата Верховного Суду розглядала справи (до прикладу, див. постанови від 27 червня 2024 року в справі № 990/48/24, від 7 листопада 2024 року в справах № 990/69/24 та № 990/115/24), в яких правовідносини виникли після 30 грудня 2023 року - дати набрання чинності Законом № 3511-IX, а предмет спору охоплював рішення Комісії, прийняті після вказаної дати. Правовий підхід до вирішення цієї категорії справ не змінився.
89. Стосовно доводів ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо обмеження його в доступі до суду внаслідок закриття провадження у справі Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою [пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, заяви № 17160/06 та № 35548/06)].
90. Також у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
91. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
92. Ужите в цій нормі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави.
93. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що провадження у цій справі слід закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
94. Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду, викладених в оскаржуваній ухвалі. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
95. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
96. На підставі статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 березня 2026 року у справі № 990/360/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Cуддя-доповідач О. А. Губська 
Судді:О. О. Банасько  О. Л. Булейко  М. М. Гімон  Л. Ю. Кишакевич  В. В. Король  О. В. Кривенда  М. В. Мазур  Н. М. Мартинюк  К. М. Пільков  С. О. Погрібний  Н. С. Стефанів  М. Ю. Тітов  І. В. Ткач    				
Постанову оформив суддя Банасько О. О. в порядку частини третьої статті 321 КАС України.