ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
9 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 641/2703/25
провадження № 51-4827км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22024220000001026, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Слобідського районного суду м. Харкова від 30 липня 2025 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього певні обов`язки. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за виправдовування, визнання правомірною (виправданою, невипадковою) тимчасову окупацію частини території України, а також глорифікацію осіб, які здійснюють збройну агресію російської федерації проти України, вчинене з використанням засобів масової інформації, а також вчинення вказаних дій повторно, за обставин детально викладених у вироку. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. 
Зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось необґрунтоване застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що потягло безпідставне та неправильне звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. Проте таке рішення, на думку сторони обвинувачення, не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у статтях 50, 65 КК. 
Апеляційний суд, в порушення ч. 2 ст. 419 КПК, погоджуючись з рішенням районного суду в частині призначеного покарання, не зазначив переконливі мотиви, з яких апеляційну скаргу прокурора визнав необґрунтованою і не надав належну оцінку даним, які характеризують особу ОСОБА_7 , ступеню тяжкості та суспільній небезпечності вчиненого останнім кримінального правопорушення. Отже, рішення цього суду є незаконним і підлягає скасуванню. 
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, захисник просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Засуджений та його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 436-2 КК у касаційній скарзі не оспорюються. При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Статтею 75 КК передбачено, що якщо суд, крім випадків передбачених у ч. 1 цієї статті, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_7  та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, врахував: характер і високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином; конкретні обставини кримінального провадження, тривалість протиправної поведінки, ставлення обвинуваченого до скоєного, а саме те, що ОСОБА_7  вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, повністю розуміє наслідки вчиненого та невідворотність призначення покарання за такі дії; дані про його особу, зокрема, обвинувачений є приватним підприємцем, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий. 
Обставин, які обтяжують покарання суд не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав щире каяття (вказана обставина також зазначена органом досудового розслідування в обвинувальному акті). 
Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що  ОСОБА_7 у суді першої інстанції повністю визнав вину у вчиненому, просив суд врахувати його щире каяття, як пом`якшуючу покарання обставину, вказав, що повністю розуміє наслідки вчиненого та вважає, що він має за це нести покарання, водночас, у зв`язку з тим, що раніше ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, просив суд дати можливість виправитися без реального відбування покарання. 
Отже, місцевий суд обґрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 - щире каяття останнього у вчиненому.
Крім цього, суд звернув увагу на дані досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої результати дослідження інформації, що характеризує особу  ОСОБА_7 за місцем проживання, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, результатів оцінки ризику вчинення повторного правопорушення, а також його ймовірної небезпеки для суспільства, свідчать про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства. 
З урахуванням викладеного, конкретних обставин кримінального провадження, особи ОСОБА_7 , котрий вперше притягується до кримінальної відповідальності, в судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, розкаявся, а також з огляду на дані досудової доповіді органу пробації, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без реального відбування покарання на підставі положень статей 75, 76 КК. Підстав для застосування ст. 69 КК суд не знайшов.
Крім цього, суд поклав на ОСОБА_7 додаткові обов`язки, передбачені ч. 3 ст. 76 КК, а саме: виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Формування життєвих навичок» (модуль «Успішне спілкування»); прочитати українську літературу, що стосується подій окупації країною-агресором території України з метою формування критичного мислення. 
Перевіривши вирок за апеляцією прокурора, доводи в якій є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, апеляційний суд обґрунтовано визнав їх неспроможними та правильно залишив вирок місцевого суду без зміни, навівши відповідні мотиви ухваленого рішення.
Зокрема, апеляційний суд зазначив, що приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без позбавлення його волі, яке необхідно відбувати реально, місцевий суд також врахував конкретні обставини справи, характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, наявність обставин, які впливають на покарання, а також дані досудової доповіді. 
При цьому, переглядаючи вирок в частині правильності призначеного засудженому покарання, колегію суддів апеляційного суду встановлено, що з лютого 2025 року, а саме з дня повідомлення ОСОБА_7 про підозру, останній до кримінальної відповідальності не притягувався та жодних офіційних даних про порушення обов`язків, покладених на ОСОБА_7 відповідно до положень ст. 76 КК, стороною обвинувачення не надано. 
Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, місцевим судом було враховано у томі числі й позицію прокурора. Так, з вироку суду вбачається, що прокурор у судовому засіданні просив призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст. 75 КК та без конфіскації майна. 
Крім цього апеляційний суд констатував, що на час апеляційного розгляду будь-яких нових компрометуючих обставин, які б могли вплинути на рішення прокурора щодо необхідності реального відбування покарання обвинуваченим, в матеріалах кримінального провадження не з`явилось. Отже, наведене свідчить про необґрунтованість та безпідставність вимог сторони обвинувачення про необхідність призначення засудженому покарання із його реальним відбуванням. 
При цьому суд врахував те, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення пов`язане із злочинами проти миру та безпеки людства (на чому прокурор також наголошує в касаційній скарзі), однак зазначив, що воно вчинене ОСОБА_7 вперше, раніше останній до кримінальної відповідальності не притягувався, провину у вчиненому визнав повністю, як на досудовому розслідуванні так і під час судового розгляду, а тяжкі наслідки від вчиненого не настали. 
Водночас, усвідомивши протиправність своїх дій та зазначивши про їх безглуздість, ОСОБА_7 надав згоду на розгляд кримінального провадження у спрощеному порядку, що свідчить про те, що він відповідно до своїх моральних якостей і невтраченого почуття обов`язку перед державою та суспільством заслуговє на довіру, а відтак спроможний досягти виправлення без реальної ізоляції від суспільства. 
Отже, суд апеляційної інстанції зазначив, що застосування до ОСОБА_7 положень статей 75, 76 КК слугуватиме стимулюючим фактором виправдати покладену на нього державою довіру під час відбування такого покарання, та довести спроможність досягнення мети покарання без ізоляції від суспільства.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду та вважає, що розгляд справи у цьому суді проводився у передбаченому законом порядку. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання та застосування ст. 75 КК, у даному випадку, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. 
З огляду на наведене у касаційній скарзі прокурора відсутні достатні дані та переконливі доводи, які би спростовували висновки апеляційного суду і давали підстави визнати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим через м`якість або свідчили би про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3