Справа № 165/4524/25 	Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/650/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Здрилюк О. І., Матвійчук Л. В.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
заявника ОСОБА_1 ,
представника заявника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 23 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною скаргою.
Покликався на те, що під час вчинення ним нотаріальних дій - відчуження належної йому квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виявилось, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є запис про накладений арешт на зазначене нерухоме майно та встановлена заборона його відчуження. Це обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 15 вересня 2007 року Нововолинською державною нотаріальною конторою за № 5668812 і підставою для цього була постанова №241 від 19 грудня 2003 року виконавчої служби м. Нововолинська.
Крім того заявник вказував, що звертався до Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із відповідною заявою про зняття арешту нерухомого майна, однак йому було відмовлено у знятті обтяження з посиланням на те, що згідно даних пошуку інформації про осіб в автоматизованій системі виконавчого провадження у розділах «Пошук ВД/ВП (архів)» та «Пошук ВД/ВП (спецрозділ)» відсутній облік виконавчого провадження щодо винесення постанови №241 від 19 грудня 2003 року Нововолинським міським відділом ДВС.
Ураховуючи наведене, а також те, що наявність арешту на належне йому нерухоме майно є порушенням його майнових прав, заявник ОСОБА_1 просив суд:
– визнати неправомірною бездіяльність Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, щодо не зняття арешту з належного йому нерухомого майна;
– зобов`язати Володимирський відділ державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна та заборону відчуження об`єкту обтяження, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови №241 від 19 грудня 2003 року виконавчої служби м. Нововолинська, зареєстрованому в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 15 вересня 2007 року Нововолинською державною нотаріальною конторою за № 5668812.
Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 23 березня 2026 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова у знятті арешту з належного йому нерухомого майна є неправомірною та не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Наявність арешту протягом тривалого часу є втручанням в його право на мирне володіння своїм майном. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Представник суб`єкта оскарження в судове засідання не з`явився та подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки арешт на нерухоме майно заявника ОСОБА_1 накладався нотаріусом під час посвідчення договору застави в забезпечення зобов`язання за кредитним договором і останній не був стороною виконавчого провадження, то його вимоги до суб`єкта оскарження щодо неправомірності дій та зобов`язання останнього зняти арешт з нерухомого майна є безпідставними.
Такі висновки суду є правильними.
Встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження арешт нерухомого майна - квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . Зазначене обтяження було зареєстроване 15 вересня 2007 року за реєстраційним номером 5668812 реєстратором Нововолинською державною нотаріальною конторою Волинської області, підстава обтяження постанова № 241 від 19 грудня 2003 року, Виконавча служба м. Нововолинська (а. с. 13).
З відповіді Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на заяву ОСОБА_1 слідує, що відповідно до пошуку інформації про осіб в автоматизованій системі виконавчого провадження у розділах «Пошук ВД/ВП (архів)» та «Пошук ВД/ВП (спецрозділ)» відсутній облік виконавчого провадження щодо постанови № 241 від 19 грудня 2003 року Нововолинського міського відділу ДВС (а.с.15)
Крім того з приєднаного до матеріалів справи листа державного нотаріуса Нововолинської державної нотаріальної контори Волинської області Кацевич Т.М. №48/01-16 від 27 січня 2026 року, вбачається, що в архівних документах Нововолинської державної нотаріальної контори наявний документ приватного нотаріуса Нововолинського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за №241 від 18 грудня 2003 року про накладення заборони відчуження об`єкту нерухомого майна - квартири ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 (а.с. 30, 38).
Згідно з наявною в матеріалах справи копією накладення заборони № 241 від 18 грудня 2003 року приватний нотаріус Льовушкін О. Є., на підставі укладеного з власником нерухомого майна ОСОБА_1 договору застави за № 4622 від 18 грудня 2003 року, наклав заборону на відчуження об`єкту нерухомого майна – квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить заставодавцю ОСОБА_1 (а.с., 31, 39).
Згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Згідно з частинами 2, 3 статті цього Кодексу у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Підстави для зняття арешту з майна боржника визначені у частині 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що державний виконавець розпочинає виконавче провадження за наявності рішення суду, яке набрало законної сили та не було виконане у добровільному порядку, а по завершенню його виконання, або повернення виконавчого документа без виконання виконавцем виноситься постанова, у якій скасовуються всі вжиті ним заходи для виконання цього рішення суду. 
Отже на думку колегії суддів, розглядаючи скаргу, суд першої інстанції врахував вищенаведені вимоги законодавства та дійшов обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець не вправі зняти арешт з майна, оскільки жодне виконавче провадження, щодо заявника ОСОБА_1 ним не відкривалось, а наявне в реєстрі обтяження - арешт нерухомого майна було здійснено на підставі заборони на відчуження об`єкту нерухомого майна вчиненої приватним нотаріусом Льовушкіним О. Є. 18 грудня 2003 року за № 241. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що суб`єктом оскарження не було порушено право заявника на володіння своїм майном, а тому вимоги останнього про зняття арешту з майна та зняття заборони на його відчуження є безпідставними.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для її скасування не вбачає.
Доводи апеляційної скарги не впливають на законність оскаржуваного судового рішення і є суб`єктивним тлумаченням заявником норм матеріального права.
Керуючись статтями 126, 368, 374, 375, 381, ч. 2 ст. 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 23 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді