ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2760/26 Справа № 175/3792/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді – Макарова М.О.,  
суддів – Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Донецького обласного центру зайнятості на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2025 року у справі за позовом Донецького обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченої допомоги по безробіттю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року Донецький обласний центр зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченої допомоги по безробіттю.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 у Донецькому обласному центрі зайнятості надано статус безробітного з 05 вересня 2024 року та призначено виплати допомоги по безробіттю. 15 листопада 2024 року відповідачу призупинено виплату по безробіттю у зв`язку із здійсненням перевірки достовірності відомостей. 
За результатами проведеного розслідування позивачем було встановлено, що згідно з отриманими від ГУ ПФУ в Донецькій області даними, відповідач 11 липня 2024 року звернулась до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, проте рішенням від 19 липня 2024 року в призначенні пенсії заявниці було відмовлено. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року вказане рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 19 липня 2024 року про відмову у призначенні пенсії визнано протиправним та скасовано, зобов`язано призначити з 11 липня 2024 року пенсію ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах. На виконання рішення суду розпорядженням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 25 жовтня 2024 року відповідачу було призначено пенсію за віком на пільгових умовах згідно з її заявою, поданою 11 липня 2024 року. 
За викладених обставин, 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю та припинено реєстрацію у зв`язку з поданням безробітним особистої письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг. Так, 06 грудня 2024 року було прийнято рішення про повернення коштів з 06 вересня 2024 року по 14 листопада 2024 року, сума боргу - 6530,00 грн.
На переконання позивача, під час перебування на обліку в центрі зайнятості, відповідач не повідомила про факт та обставини, що впливають на виплату допомоги по безробіттю, а саме про призначення пенсії, тим самим продовжувала незаконно отримувати таку допомогу у період з 06 вересня 2024 року по 04 листопада 2024 року. Цими діями було завдано шкоду Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в сумі 5330,00 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь, а також судовий збір в сумі 3028,00 грн. 
Водночас позивачем було зазначено, що з відповідача було утримано суму 1200,00 грн за період перебування у статусі безробітного з 05 листопада 2024 року по 14 листопада 2024 року (тобто було здійснено нарахування та відсутня фактична виплата).
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2025 року у задоволенні позову Донецького обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченої допомоги по безробіттю відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених ним доводів в обґрунтування позову, оскільки на момент набуття статусу безробітної та під час отримання допомоги відповідач не подавала до Краматорського обласного центру зайнятості недостовірних даних, виплата допомоги по безробіттю здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та за відсутності факту недобросовісності набувача - ОСОБА_1 . 
Не погодившись з таким рішенням суду, Донецький обласний центр зайнятості звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи, та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт посилався на те, що відповідач знала про ухвалення рішення суду на її користь, додатково була повідомлена про набрання рішенням суду законної сили, а також про прийняття рішення щодо призначення пенсії від 25 жовтня 2026 року та про початок виплати пенсії з листопада 2024 року. У свою чергу, вона не повідомила фахівців про вказані факти та обставини, що впливають на виплату допомоги по безробіттю, тим самим продовжувала незаконно отримувати допомогу по безробіттю у період з 06 вересня 2024 року по 04 листопада 2024 року, що є підставою для стягнення з відповідача виплаченої їй допомоги по безробіттю в сумі 5330,00 грн. Також апелянт зауважив, що лише після опрацювання інформації з реєстру застрахованих осіб про отримання соціальних виплат, яка надходить автоматично через електронні сервіси, центру зайнятості стало відомо про факт порушення законодавства відповідпачем. Отже, позивач зазначає, що суду було надано достатньо доказів на підтвердження недобросовісності набувача, враховуючи положення статті 1215 ЦК України та висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18). 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
У відповідності до п. 1 ч 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Частиною першою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 28 серпня 2024 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. У заяві відповідач зазначила, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. Пенсію за віком, в тому числі на пільгових умовах та за вислугу років, не призначено.
У Краматорському міському центрі зайнятості на ОСОБА_1 було заведено персональну картку № 052524082800006.
Наказами Краматорським міського центру зайнятості № НТ240905 від 05 вересня 2024 року та № НТ240906 від 06 вересня 2024 року відповідачу був наданий статус безробітного з 05 вересня 2024 року та призначена допомога по безробіттю з 06 вересня 2024 року, та розпочато її виплату.
Наказом Краматорського міського центру зайнятості № НТ241115 від 15 листопада 2024 року призупинено виплату по безробіттю у зв`язку зі здійсненням перевірки достовірності відомостей.
На підставі наказу № НТ241118 від 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю та припинено реєстрацію з 18 листопада 2024 року у зв`язку з поданням безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг.
Як вбачається зі змісту листа Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20 листопада 2024 року, ОСОБА_1 11 липня 2024 року звернулася із заявою щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з пп. 2 п. 2 ст. 114 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але рішенням від 19 липня 2024 року в призначенні пенсії заявниці було відмовлено у зв`язку з відсутністю пільгового стажу роботи.
Отже, звертаючись до Краматорського центру зайнятості 05 вересня 2024 року з заявою про отримання статусу безробітної, відповідач мала відповіді Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року у справі № 200/5319/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19 липня 2024 № 051330003783 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком № 2 ОСОБА_1 період її роботи з 09.05.1996 по 05.11.2007 на посаді машиніста компресорної установки та з 06.11.2007 по 31.03.2014 на посаді машиніста підйому поверхні; а також зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області призначити з 11.07.2024 ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах на підставі пункту «б» статті 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.
Вказане рішення суду набрало законної сили 07 жовтня 2024 року.
Вищезазначеним листом ГУ ПФУ в Донецькій області від 20 листопада 2024 року також повідомлено, що на виконання вказаного рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року розпорядженням ГУ ПФУ в Донецькій області від 25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком на пільгових умовах з 11 липня 2024 року в сумі 3 972,29 грн. Нарахування та виплата здійснюється з листопада 2024 року.
01 листопада 2024 року ГУ ПФУ в Донецькій області прийнято рішення № 051330003783 про перерахунок пенсії з 11 липня 2024 року по довічно згідно з рішенням суду № 200/5319/24 від 06 вересня 2024 року.
Наказом Краматорського міського центру зайнятості № НТ241206 від 06 грудня 2024 року прийнято рішення про повернення ОСОБА_1 коштів у сумі 6 530,00 грн за період з 06 вересня 2024 року по 14 листопада 2024 року.
09 грудня 2024 року Краматорський міський центр зайнятості звернувся до ОСОБА_1 з претензією про повернення незаконно отриманих коштів у сумі 5 330,00 грн, яка добровільно кошти не повернула.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавцем передбачені два випадки, коли безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, а саме, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату, та у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. 
Враховуючи вказані норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем вини відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про призначення та отримання пенсії з метою незаконного отримання допомоги з безробіття, а також недоведеність факту отримання пенсії в період надання відповідачу допомоги по безробіттю, оскільки таких обставин та доказів матеріали справи не містять. Суд першої інстанції зауважив, що сам факт звернення до територіального органу Пенсійного Фонду України з заявою про призначення пенсії та до суду за захистом своїх прав не може бути розцінене як недобросовісне набуття допомоги по безробіттю, як і не встановлено судом наявності рахункової помилки.
У відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України «Про зайнятість населення» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхування на випадок безробіття здійснюється за принципом, зокрема, обов`язковості страхування на випадок безробіття всіх працюючих на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законом, та можливості добровільного страхування у випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено встановлення статусу безробітного, а саме статус зареєстрованого безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статус зареєстрованого безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам у день подання ними особистої заяви про надання статусу зареєстрованого безробітного до будь-якого обраного ними територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від наявності або відсутності у таких осіб задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування).
У відповідності до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.
За змістом ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі припинення реєстрації безробітного відповідно до статті 45 Закону України «Про зайнятість населення».
Як зазначено у пунктах 8, 13 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; а також досягнення особою встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку або призначення пенсії на пільгових умовах, або за вислугу років.
Аналогічно абзацами 13 та 17 підпункту 1 пункту 32 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 2023 р № 446 (в редакції чинній на час перебування ОСОБА_1 у статусі безробітної) Центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня: досягнення зареєстрованим безробітним встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку або призначення пенсії за віком на пільгових умовах чи за вислугу років; а також встановлення факту подання зареєстрованим безробітним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання йому статусу зареєстрованого безробітного, призначення виплати допомоги по безробіттю та надання соціальних послуг.
Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-20а-15 дійшов до висновку про те, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що фонд має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» в редакції на момент виникнення спірних правовідносин застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Таким чином, умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. У зв`язку з чим позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме подання нею недостовірних даних.
Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 802/1206/17-а та від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц (провадження № 61-45759св18). Вищевказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження №61-33727св18).
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи, не підлягає поверненню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Тлумачення вказаної статті свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; та у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/2.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).
Отже, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки на момент набуття статусу безробітної та під час отримання допомоги відповідач не подавала до Краматорського обласного центру зайнятості недостовірних даних; виплата допомоги по безробіттю здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та відсутності факту недобросовісності набувача — ОСОБА_1 . 
Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції аргументовано зазначив, що позивачем не доведено факту недобросовісності з боку відповідача, а відтак немає підстав стверджувати про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання допомоги по безробіттю, оскільки необхідною умовою для відмови у виплаті або припинення виплати допомоги по безробіттю є саме недобросовісність з боку набувача. З огляду на принцип змагальності саме позивач, який пред`являє вимогу про повернення коштів, повинен довести цю обставину.
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у контексті норм матеріального, так і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 під час реєстрації в обласному центру зайнятості порушила вимоги діючого законодавства та не повідомила фахівців про ухвалення на її користь рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року, яке набрало законної сили 07 жовтня 2024 року, та призначення 25 жовтня 2024 року ГУ ПФУ в Донецькій області їй пенсії, тобто надала неправдиві відомості, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року лише встановлено право відповідача на пенсію та зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області вчинити дії щодо її призначення. При цьому вказане рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а саме протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, якщо апеляційну скаргу не було подано. З огляду на встановлені обставини справи, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року набрало законної сили 07 жовтня 2024 року. Разом з тим розпорядження ГУ ПФУ в Донецькій області про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах прийнято 25 жовтня 2024 року, а нарахування та виплата їй пенсії здійснюється з листопада 2024 року.
Відтак до моменту, поки органом ПФУ на виконання рішення суду не видано внутрішнє розпорядження про призначення пенсії, особа формально не має статусу пенсіонера та не отримує виплат. Обов`язок повідомити центр зайнятості виникає саме після фактичного призначення пенсії, а не після ухвалення судового рішення.
З урахуванням викладених обставин, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції, що про зміну обставин, які реально могли б вплинути на припинення реєстрації відповідача в центрі зайнятості відповідно до ст. 45 Закону України «Про зайнятість», а саме про призначення пенсії та її виплату, ОСОБА_1 дізналася 01 листопада 2024 року зі змісту рішення Головного управління ПФУ в Донецькій області № 051330003783, у зв`язку з набранням рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року законної сили та розгляду її заяви.
Крім того, інформація щодо ухвалення рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року у справі № 200/5319/24 не є конфіденційною та позивач не був позбавлений можливості її перевірити під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю. Тим більш, що позивач вказує на автоматичне надходження до центру зайнятості через електронні сервіси інформації з реєстру застрахованих осіб про отримання соціальних виплат.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи та відповідно скасування рішення суду.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Донецького обласного центру зайнятості на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2025 року – залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 21 травня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городничої

М.Ю. Петешенкова