Справа №443/1471/25
Провадження №2/443/56/26

РІШЕННЯ
Іменем України

06 липня 2026 року         місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Павліва А.І., 
секретар судового засідання Стасів С.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Журавненська селищна рада Стрийського району Львівської області про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту проживання однією сім`єю спадкодавця зі спадкоємцем та визнання права на обов`язкову частку у спадщині, 

за участю:
представника позивача Лешеги В.В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Яременка І.О.,

встановив:

Стислий виклад позиції сторін.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Лешега В.В. подав до суду позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Журавненська селищна рада Стрийського району Львівської області, в якій просить:
встановити факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як зазначено у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян за № 00047753666 від 31.10.2024, яка зазначена у графі її матір`ю;
встановити факт спільного проживання її матері ОСОБА_5 разом з ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 , починаючи з 2009 року по день її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати за ОСОБА_1 право на обов`язкову частку у спадщині після смерті її матері ОСОБА_5 , а саме: частину права на земельну частку (пай), площею 1,17 га згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 154067 від 07.03.1997.
В обґрунтування позовних вимог щодо предмета спору покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_5 , яка до дня смерті проживала з позивачем по АДРЕСА_1 , і яка була інвалідом 1-ої групи по зору та потребувала постійного догляду. У 2009 році позивач забрала матір до себе зі старої хати по АДРЕСА_2 до своєї нової хати по АДРЕСА_1 , де вона проживала з позивачкою до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановити факт родинних відносин та факт спільного проживання позивачці необхідно для оформлення спадкових прав. Крім того, на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи, а саме сертифікат на право на середню «земельну частку (пай)». Щодо заповіту матері по будинку за 1997 рік, то у позивача немає жодних претензій, оскільки там проживає відповідач, син ОСОБА_6 з сім`єю, а відносно заповіту від 02.12.2013 вважає, що їй належить обов`язкова доля не тільки в силу ст. 1241 ЦК України, але й тому, що протягом 7-ми років вона доглядала матір, утримувала її та поховала і ні хто їй у цьому не допоміг, так само як і тепер, коли вона потребує допомоги, але ні хто з дітей їй не допомагає, проживає одна.
Позивач та її представник позов підтримали повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини. Окрім цього, представник позивача зазначив, що встановлення зазначених у позові юридичних фактів є необхідним для спадкування позивачем після смерті матері ОСОБА_5 обов`язкової частки на земельну частку (пай), на яку вона має право. Позовну вимогу про визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні заявлено з тих підстав, що наявний заповіт на це майно, який не скасований і не визнаний недійсним, а також у провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 про визнання права на спірне спадкове майно вцілому в порядку спадкування за заповітом .
Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив, суду пояснив, що будинок, у якому він проживає, малий, має лише дві кімнати, а для сповіді потрібно окреме місце, тому баба сповідалася у будинку матері. Але постійно вона там не жила.
Представник відповідача позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснивши, що сторона відповідача не заперечує тієї обставини, що позивач є дочкою ОСОБА_5 , однак звертає увагу на те, що вимог сформульовані неправильно. Так, позивачем заявлені вимоги про встановлення родинного зв`язку позивача з ОСОБА_7 , у той час, як її матір`ю є ОСОБА_5 . Також, зауважив, що виходячи зі змісту частини 3 статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не спільного їх проживання, як заявлено стороною позивача. Окрім цього, звернув увагу, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва з єдиної причини – пропуском шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини, відтак позивачу достатньо було б визнати цей факт і, в подальшому, звертатися до нотаріуса для вчинення відповідних нотаріальних дій. Суд не вправі перебирати на себе обов`язки нотаріуса. Окрім цього, обраний позивачем спосіб захисту є неправильним, оскільки якщо у судовому порядку буде встановлено факт постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вона матиме право на спадкування майна після смерті матері як спадкоємець першої черги за законом.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. 

Заяви, клопотання, подані учасниками справи.
Представником позивача подано заяву про виклик свідків та долучення доказу (Т.1 а.с.57, 126, 231, 242), заяву про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.62), заперечення щодо виклику свідка (Т.1 а.с.71, 72), клопотання про допит в якості свідка позивачки (Т.1 а.с.142), заяву про призначення справи до судового розгляду по суті (Т.1 а.с.143).
Представником відповідача ОСОБА_2 подано заяву про виклик свідків (а.с.60), клопотання про витребування доказів (Т.1 а.с.61), клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.121), заяву про призначення справи до судового розгляду по суті (Т.1 а.с.144), клопотання про відкладення розгляду справи (Т.2 а.с.5).
Відповідачем ОСОБА_3 подано заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову (Т.1 а.с.51).
Представником третьої особи подано заяву про розгляд справи за його відсутності (Т.1 а.с.53).
Свідком ОСОБА_8 подано клопотання про допит її як свідка у режимі відеоконференції (Т.1 а.с.242). 

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 25.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (Т.1 а.с.41-42).
Ухвалою підготовчого засідання від 10.11.2025 витребувано докази та оголошено перерву у підготовчому засіданні (Т.1 а.с.63-64).
Ухвалою підготовчого засідання від 11.12.2025 відкладено підготовче засідання (Т.1 а.с.127-128).
Ухвалою підготовчого засідання від 20.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1 а.с.145-146).
Ухвалою від 22.04.2026 задоволено клопотання свідка про допит її у режимі відеоконференції (Т.1 а.с.243-244).
Ухвалою судового засідання від 26.05.2026 відкладено розгляд справи (Т.2 а.с.6).
Зважаючи на вимоги статей 211, 223 та частини 2 статті 247 ЦПК України, судом 25.06.2026 проведено розгляд справи за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
З урахуванням ухвалення цього рішення за відсутності учасників справи, датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення.

Позиція суду.
Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з такого.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, сформованого 31.10.2024 за №00047753666, ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 10, і її матір`ю є ОСОБА_5 (Т.1 а.с.9, 92, 112).
Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, сформованого 01.11.2024, встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 04.01.1976. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_11 » (Т.1 а.с.18-19).
ОСОБА_5 була особою з інвалідністю І групи по зору, про що свідчить відповідна довідка Д-70 № 926158 та посвідчення серії НОМЕР_1 (Т.1 а.с.16, 28).
ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 і їхніми батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (Т.1 а.с.17, 110).
За змістом заповіту від 10.04.1997, зареєстрованого у реєстрі за № 16, ОСОБА_5 заповіла все належне їй майно (куди входить житловий будинок і господарські споруди) ОСОБА_2 (Т.1 а.с.79, 80).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером та особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням, виданим 15.07.2020 та довідкою серії ЛВА-1 № 221253 від 07.10.2024 (Т.1 а.с.28, 29).
За змістом заповіту від 02.12.2013, зареєстрованого у реєстрі за № 129, ОСОБА_5 заповіла середню земельну частку (пай) на день її смерті внукові ОСОБА_3 (Т.1 а.с.7, 76, 113, 119).
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Буянів Жидачівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.10.2016 серії НОМЕР_2 (Т.1 а.с.6, 111).
У спадковій справі № 110/2017 (Т.1 а.с.73- 120) наявні, зокрема: 
заява ОСОБА_2 від 14.03.2017 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ; заява ОСОБА_1 від 07.03.2025 про прийняття спадщини, заява С.С. про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.10.2025; 
інформаційна довідкою зі Спадкового реєстру № 47065479 від 14.03.2026, за змістом якої смерті ОСОБА_5 спадкова справа не заводилася і свідоцтва про право на спадщину не видавалися;
довідка Жидачівської ДНК Львівської області від 30.01.2024, згідно з якою спадкоємцем всього майна ОСОБА_5 є ОСОБА_2 ;
постанова завідувача Жидачівської ДНК від 29.11.2024, якою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на земельну частку (пай), що знаходиться на території Мельницької сільської ради, що належала померлій і є спадковим майном;
постанова завідувача Жидачівської ДНК від 16.07.2025, якою відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що він пропустив піврічний термін передбачений цивільним законодавством на подання заяви.
Довідкою Журавненської селищної ради № 69 від 02.02.2017, № 511 від 09.05.2025 встановлено, що ОСОБА_5 була постійно зареєстрована та проживала до дня своєї смерті у с. Буянів Жидачівського району Львівської області. У ВК Мельницької сільської ради від імені ОСОБА_5 посвідчено заповіти: 10.04.1997 за № 16 в користь ОСОБА_2 ; 02.12.2013 за № 129 в користь ОСОБА_3 . На день смерті ОСОБА_5 були зареєстровані ОСОБА_2 , 1974р.н., ОСОБА_12 , 1970р.н., ОСОБА_13 , 2008р.н. (Т.1 а.с.14, 81, 114).
Відповідно до довідки парафії Церкви Різдва Христового с. Буянів від 21.04.2025 ОСОБА_1 у 2009 році забрала свою матір ОСОБА_5 до свого будинку АДРЕСА_1 . Як вбачається із записів у журналах відвідувань ОСОБА_5 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала у доньки ОСОБА_1 , яка постійно піклувалася про свою матір і поховала її (Т.1 а.с.15, 59, 99). 
За змістом довідки відділу №5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 07.08.2024 на підставі розпорядження голови Жидачівської райдержадміністрації від 24.10.1996 № 686 за ОСОБА_5 зареєстровано право на земельну частку (пай) розміром 2,34 умовних кадастрових гектарів на території Мельницької сільської ради. Сертифікат серії ЛВ № 0154067 зареєстрований 07.03.1997 за № 106 (Т.1 а.с.12). 
Згідно з актом комісії з розгляду заяви ОСОБА_1 , складеного 13.03.2025, комісія вважає за доцільне підтвердити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 в період з 2009 по 2016 рік у АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.11, 98).
Постановою завідувача Жидачівської ДНК від 28.04.2025 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що вона пропустила піврічний термін передбачений цивільним законодавством на подання заяви (Т.1 а.с.8).
Відповідно до довідки Журавненської селищної ради № 546 від 26.08.2025 ОСОБА_5 , як зазначено у свідоцтві про смерть серії НОМЕР_2 , та ОСОБА_5 , як зазначено у Витязі з Державного реєстру актів цивільного стану №00047753666 від 31.10.2024, є одна і таж особа (Т.1 а.с.10).
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 з її дозволу надала суду показання, за змістом яких маму забрали зі старої хати у 2008 році і після цього вона постійно проживала з нею по АДРЕСА_1 . Останній рік мама була лежача і нікуди не виходила. До будинку приходив отець ОСОБА_14 та отець ОСОБА_15 з метою сповіді мами і просто провідати. Отець ОСОБА_15 вчиняв чин похорону матері. Про складені її мамою заповіти їй нічого не було відомо. Власне ім`я матері було « ОСОБА_16 », у селі її кликали «баба ОСОБА_17 ». Син ОСОБА_6 проживав і проживає у АДРЕСА_2 . У матері не було повної втрати зору. Коли мати злягла, то бачила силуети і тіні.
Свідок ОСОБА_18 надав суду показання, за змістом яких у його обов`язки входить, окрім іншого, відвідувати хворих людей і людей похилого віку за місцем їхнього проживання. Він приходив до будинку позивачки, у якому була ОСОБА_5 , яка була лежачою. У будинку також були позивач та внучка. Коли він приходив сповідати ОСОБА_5 та причащати, допомагала позивач припіднімати її та говорила їй, коли потрібно відкрити рот. Цей будинок розташований на місці колишньої школи. Парастас і похорон ОСОБА_5 відбувався у цьому ж будинку. 9 і 40 днів замовляла позивач. Відвідування були не менше двох разів на рік – перед Великоднем і Різдвом. У кімнаті будинку, де перебувала ОСОБА_5 був характерний запах старшої людини, яка постійно там проживає.
Свідок ОСОБА_8 надала суду показання, за змістом яких у 2009 році забрали бабцю ОСОБА_19 до матері у будинок АДРЕСА_1 . Для неї підготували окрему кімнату у будинку, де вона проживала до смерті. За бабою доглядала мама. Будинок розташований на місці колишньої школи. Бабцю відспівували у цьому ж будинку. ОСОБА_20 особисто отримувала пенсію, яку приносила листоноша. Вона жила в Україні до 2020 року, потім регулярно виїжджала за кордон, але поверталася. Пригадує, що на сповідь до баби приходив отець ОСОБА_21 , а також знає, що приходив і інших священик, але тоді її не було.

Зміст правовідносин.
Правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних зв`язків між спадкодавицею ОСОБА_5 і спадкоємцем ОСОБА_1 , як матері і дочки, а також відсутністю документального підтвердження факту постійного проживання їх разом на час відкриття спадщини, що унеможливлює юридичне оформлення позивачем спадщини у позасудовому порядку.

Зміст спірних правовідносин.
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на обов`язкову частку у спадковому майні та перешкоди у належному юридичному оформленні цього права у позасудовому порядку через невизнання його нотаріусом, який відмовив позивачу у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину.

Норми права, які застосував суд.
До правовідносин, які стосуються встановлення фактів, що мають юридичне значення, і які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України).
Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Нормою частини 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Крім цього, суд застосував норми статей 293 та 294 ЦПК України, які визначають зміст окремого провадження та встановлюють порядок розгляду справ даної категорії.
Також, суд зважає на роз`яснення, викладені у пунктах 1, 7, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995.
До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Так, згідно з приписами частини 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (частина 1 статті 1241 ЦК України).
Нормою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до положень частини 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Також, суд застосував норми статей 1216, 1218, 1220, 1225, 1235 ЦК України, які передбачають поняття спадкування, склад спадщини та її відкриття, спадкування права на земельну ділянку та право заповідача на призначення спадкоємців.
Зважаючи на вимоги частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 292/389/17 (провадження № 61–19499 св 19) дійшов висновку, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємців за правом представлення (стаття 1266 ЦК України). Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.
У постанові від 22 вересня 2021 року в справа № 227/3750/19 (провадження № 61-16069св20) Верховний Суд зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Встановивши, що позивач постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та як спадкоємець за заповітом у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подала, тобто є такою, що прийняла спадщину після ОСОБА_3, та зазначивши про це у мотивувальній частині постанови, апеляційний суд помилково вважав, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту постійного поживання із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню, не зважаючи на те, що нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії.
Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21 (провадження № 61-12294св23) звернув увагу, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18).

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності підстав для задоволення позову.
Надавши оцінку аргументам сторін та дослідивши матеріали справи, суд насамперед звертає увагу на те, що при вирішенні даного спору визначальне значення має не буквальне формулювання окремих позовних вимог, а їх зміст та той юридичний результат, якого позивач прагне досягти шляхом звернення до суду.
Із позовної заяви, її обґрунтування, пояснень позивача та його представника вбачається, що звернення до суду зумовлене необхідністю оформлення права позивача на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_5 , тоді як встановлення родинних відносин та факту постійного проживання зі спадкодавицею є необхідними юридичними передумовами для вирішення цього спору.
За таких обставин окремі неточності у формулюванні позовних вимог самі по собі не можуть бути підставою для відмови у їх задоволенні, оскільки зі змісту позовної заяви, її обґрунтування та пояснень сторони позивача однозначно вбачається, що позивач просить встановити факт родинних відносин із ОСОБА_5 , факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, а також визнати за нею право на обов`язкову частку у спадковому майні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21 (провадження № 61-12294св23).
Суд бере до уваги, що представник відповідача не заперечував тієї обставини, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 , а заперечення фактично стосувалися лише формулювання позовної вимоги, у якій спадкодавиця зазначена під іншим прізвищем.
Разом з тим, наявні у справі докази у своїй сукупності підтверджують, що ОСОБА_5 , ОСОБА_5 є однією і тією ж особою. Зокрема, з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що позивач є дочкою ОСОБА_5 , витяг про державну реєстрацію шлюбу підтверджує зміну прізвища спадкоємиці після реєстрації шлюбу, а довідка Журавненської селищної ради засвідчує, що ОСОБА_5 та ОСОБА_5 є однією і тією ж особою. Окрім цього, з показань свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які узгоджуються із зазначеними письмовими доказами, також підтверджується те, що матір`ю позивача є саме ОСОБА_5 .
Таким чином, матеріали справи містять достатні, належні та допустимі докази, які у своїй сукупності підтверджують, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 .
Факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, зокрема актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 11.12.2023, довідкою релігійної громади про проживання ОСОБА_1 разом із матір`ю та здійснення за нею постійного догляду, а також іншими письмовими доказами, дослідженими судом. Зазначені докази узгоджуються з показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які є послідовними, взаємоузгодженими та у своїй сукупності підтверджують обставину постійного проживання позивача разом із матір`ю на час відкриття спадщини.
При цьому суд критично оцінює доводи представника відповідача про неможливість покладення в основу рішення показань свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з огляду на їхню заінтересованість у результаті розгляду справи. Сам по собі факт участі ОСОБА_1 у справі як позивача, а також родинні відносини ОСОБА_8 із позивачем та можливе існування неприязних стосунків із відповідачем ОСОБА_2 не є безумовною підставою для неврахування їхніх показань. Вирішальне значення при оцінці таких доказів має їхня узгодженість з іншими доказами, дослідженими судом.
У даному випадку показання зазначених осіб не є єдиними доказами у справі, а лише підтверджують та доповнюють письмові докази, досліджені судом, а також узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_18 , який не є родичем сторін та не має особистої заінтересованості у результаті вирішення спору. За таких обставин підстав не довіряти показанням зазначених свідків суд не вбачає.
Суд також критично оцінює пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що спадкодавиця лише приходила до будинку позивача для сповіді через невелику площу його будинку, однак постійно там не проживала. Зазначені пояснення є лише суб`єктивною оцінкою відповідача, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами та спростовуються сукупністю досліджених судом письмових доказів і показань свідків, які суд визнав послідовними, взаємоузгодженими та достовірними. Саме по собі наведення відповідачем власної версії подій за відсутності доказів на її підтвердження не може бути підставою для відхилення належних та допустимих доказів, покладених судом в основу встановлених обставин справи.
Таким чином, матеріали справи містять достатні, належні та допустимі докази, які у своїй сукупності підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_5 разом із ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини.
Встановлення зазначених у позові фактів породжує для позивача юридичні наслідки, оскільки є необхідною передумовою для реалізації права на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті спадкодавиці.
Суд зазначає, що у даній справі наявні всі передбачені статтею 1241 ЦК України умови для виникнення у ОСОБА_1 права на обов`язкову частку у спадщині.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою спадкодавиці ОСОБА_5 , а також на час відкриття спадщини була непрацездатною особою, оскільки досягла пенсійного віку та мала встановлену ІІ групу інвалідності, що підтверджується наявними у справі доказами. Таким чином, відповідно до положень статті 1241 ЦК України позивач належить до кола осіб, які незалежно від змісту заповіту мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Окрім наведеного, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 . Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність інших спадкоємців першої черги за законом, матеріали справи не містять. За таких обставин у разі спадкування за законом позивач успадкувала б усе спадкове майно, а відтак відповідно до статті 1241 ЦК України має право на одну другу частку від належної їй частки при спадкуванні за законом, тобто на 1/2 частку спірної земельної частки (паю).
Суд також враховує, що спадкодавицею було складено заповіт, який є чинним, недійсним у встановленому законом порядку не визнавався та не скасовувався. Саме існування чинного заповіту, яким спадкодавиця розпорядилася спірним майном, зумовлює необхідність судового захисту права позивача саме шляхом визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні, а не шляхом спадкування за законом.
ОСОБА_1 не може реалізувати право на спадкування спірного майна як спадкоємець за законом, оскільки право на спадкування у даному випадку виникло за заповітом. Водночас це не позбавляє її права на обов`язкову частку у спадщині, яке гарантується статтею 1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту.
Суд також відхиляє доводи представника відповідача про те, що після встановлення юридичних фактів позивач повинна повторно звернутися до нотаріуса для оформлення спадкових прав. Матеріалами справи підтверджується, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Водночас із наявних у справі постанов нотаріуса також убачається, що правовстановлюючі документи на спірну земельну частку (пай) відсутні, що є самостійною перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку. За таких обставин навіть встановлення судом юридичних фактів саме по собі не усувало б усіх перешкод для оформлення спадкових прав позивача, а повторне звернення до нотаріуса не забезпечило б ефективного захисту її права.
За таких обставин вимога про визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_5 .
З огляду на викладене у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. 

Розподіл між сторонами судових витрат.
З огляду на те, що позов задоволено повністю, а позивач відповідно до вимог пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю другої групи, відтак відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню на користь держави. 
При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що предметом даного спору є право позивача на обов`язкову частку саме у земельній частці (паї), щодо якої спадкодавицею складено заповіт на користь ОСОБА_3 . Саме щодо зазначеного спадкового майна між позивачем та ОСОБА_2 виник спір про право, тоді як ОСОБА_3 позов визнав. За таких обставин судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави.
Зважаючи на те, що позов містить дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, а також беручи до уваги приписи частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», чинні на час подання позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави, становить 3 633,60 грн (по 1 211,20 грн за кожну вимогу).
На підставі статей 392, 1216, 1218, 1223, 1225, 1235, 1241, 1261, 1268 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 293, 294, 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Журавненська селищна рада Стрийського району Львівської області про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту проживання однією сім`єю спадкодавця зі спадкоємцем та визнання права на обов`язкову частку у спадщині задовольнити повністю.
Встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Буянів Жидачівського району Львівської області.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини (день смерті ОСОБА_5 ).
Визнати за ОСОБА_1 право на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_5 у вигляді частини земельної частки (паю) розміром 2,34 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на території Мельницької сільської ради, згідно з сертифікатом серії ЛВ № 0154067, зареєстрованого 07.03.1997 за № 106, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 24.10.1996 № 686.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складення повного судового рішення – 06 липня 2026 року. 

Головуючий суддя А.І. Павлів