ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/4188/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Кочуровської К.О., розглянувши у відкритому засіданні справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ТИТАН”
до Товариства з обмеженою відповідальністю “НІКОС Хранінженерінг”, Болгарія
про стягнення 200 000 євро

за участю представників
від позивача – Климентій Є.

До суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “ТИТАН” до Товариства з обмеженою відповідальністю “НІКОС Хранінженерінг”, Болгарія про стягнення 200 000 євро за договором № 539 від 23.04.2025.
Ухвалою від 27.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 29.04.2026 та зупинено провадження у справі до 29.04.2026 у зв`язку з необхідністю повідомлення відповідача в порядку, передбаченому Договором між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах. Цією ж ухвалою суд зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю “ТИТАН” надати до суду належним чином (нотаріально) засвідчені переклади на болгарську мову копії ухвали Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 про відкриття провадження у справі №916/4188/25, позовної заяви з додатками та Прохання про надання правової допомоги.
Після надання позивачем витребуваних документів, суд листом від 14.11.2025 надіслав до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідно до Договору між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах, Прохання про надання правової допомоги для його подальшого скерування на адресу уповноваженого органу Болгарії.
01.07.2026 до суду від Мін`юсту надійшли докази виконання Прохання суду про надання правової допомоги.
При цьому суд враховує, що відповідно до п. 8 Роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справу за участю іноземних підприємств і організацій" зазначено, що суд може прийняти рішення навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення, якщо з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.
Отже, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи.
27.04.2026 позивач подав до суду заяву уточнення та доповнення до позовної заяви, якою позивач повідомив, що 08.01.2026 відповідач повернув частину заборгованості в сумі 19935 євро, на підтвердження чого ним надано банківську виписку. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача 180065 євро заборгованості. Також позивач в цій заяві просить стягнути з відповідача пеню в сумі 10000євро відповідно до п. 5.2 договору.
Крім того, позивач просить в заяві від 27.04.2026 стягнути з відповідача 3263,28 євро судових витрат, з яких – 3000 євро судового збору та 263,28 євро вартості послуг за переклад та нотаріальне посвідчення документів.
До заяви позивач додав лист № 70 від 20.04.2026 до відповідача з перекладом на болгарську, в якому він просить сплатити 180065 євро заборгованості, 10000євро пені та 3263,28 євро судових витрат. До листа додано розрахунок боргу від 20.04.2026 № 69, його переклад на болгарську мову та докази направлення на електронну пошту відповідача листа з розрахунком.
У відповідь на зазначений лист відповідач 21.04.2026 відповів, що визнає борг за договором № 539 від 23.04.2025 і між сторонами в березні 2026 року досягнуто згоду про часткове врегулювання заборгованості шляхом поставки обладнання на суму 62540 євро, але перед підписанням будь-яких документів відповідач має провести аналіз документів юридичними консультантами.
Ухвалою від 29.04.2026 суд поновив провадження у справі, прийняв вищезазначену заяву позивача суд та постановив розглядати даний спір в межах позовних вимог про “стягнення 180065 євро заборгованості за договором № 539 від 23.04.2025 та 10000 євро пені”.
Відповідач в засідання не прибув, відзиву не подав.
Ухвалою від 10.06.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 01.07.2026.
Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Титан» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКОС Хранінженерінг» (постачальник) укладено Договір № 539 від 23 квітня 2025 року, за яким постачальник зобов`язався поставити покупцю обладнання, зазначене в додатку № 1 до договору, а покупець зобов`язується прийняти обладнання, сплатити його ціну відповідно до договору.
Матеріалами справи підтверджується, що в Болгарії зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКОС Хранінженерінг» (NIKOS HRANINGZHENERING), на підтвердження чого позивачем надано «Удостоверение» від 08.01.2020 на болгарській мові та його нотаріально засвідчений переклад на українську мову.
В додатку № 1 до договору зазначено таке обладнання:
1. Сировиробник V=1 м3 - 2шт вартістю по 35000 євро, всього – 70000євро.
2. Пастеризатор для молока Q=1 м3/ч -2 шт по 50000євро -всього 100000 євро,
3. Молокоохолоджувальна ванна V=150 л – 2шт по 4500євро - всього 9000євро,
4. Молокоохолоджувальна ванна V=200 л -2 шт по 5000,00 - 10000,00 
5. Молокоохолоджувальна ванна V=300 л -2 шт по 5500,00 -всього 11000,00 євро.
В п. 10.1 договору зазначено, що договір діє з моменту підписання і до повного його виконання.
Загальна сума Договору складає 200 000,00 (двісті тисяч євро).
Згідно з п. 1.4 договору постачання обладнання за цим договором здійснюється на умовах: DAP м. Кілія Україна (Інкотермс-2010).
В п. 2.1 договору також зазначено, що ціна обладнання на умовах постачання DAP м. Кілія Україна (Інкотермс-2010), загальна сума 200000євро.
Відповідно до п. 2.4, 2.5 договору форма оплати – безготівковий банківський переказ на підставі інвойсу, 100% (200000 євро) - авансовий платіж.
Позивач прийняті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме сплатив, на умовах попередньої оплати, вартість оговореного договором обладнання, що підтверджується платіжним дорученням № Е-99 від 23.04.2025 року. 
В п. 3.8 договору зазначено, що постачальник зобов`язаний поставити обладнання у строк до 180 календарних днів після отримання передоплати за цим договором.
З огляду на викладене, обладнання мало бути поставлене в строк до 20.10.2025.
Однак, обладнання не було поставлене у встановлений строк.
Згідно з п. 2.7 договору в разі неможливості постачальника виконати свої зобов`язання щодо поставки обладнання, постачальник зобов`язується повернути покупцю всю суму передоплати, не пізніше 5 банківських днів з моменту повідомлення постачальником покупця про неможливість поставки обладнання.
Позивач зазначає, що наприкінці вересня, він, розуміючи, що є шанс, у встановлені договором строки не отримати замовлене обладнання, почав телефонувати та писати представникам Постачальник,а щоб дізнатися на якій стадії готовності обладнання та коли Постачальник планує його відвантаження. На всі питання позивача було отримано відповіді, на кшталт: «все майже готове», «ми робимо все для того, аби встигнути в строк» та ін., проте не було зазначено жодних конкретних дат та термінів. 
З огляду на викладене, 01.10.2025 року позивачем було підготовлено та направлено відповідачу претензію № 147 з вимогою надати повну інформацію по стану готовності обладнання та у разі неможливості відвантаження обладнання, повернути виплачені нами кошти у строк до 14.10.2025 року. 
Відповідач 10.10.2025 року надав нам відповідь, що «через внутрішні об`єктивні проблеми, не в змозі виготовити та відвантажити обумовлене обладнання у встановлені в договорі строки» та просять надати відстрочку до 15.12.2025 року. 
01.10.2025 сторонами підписано додаткову угоду № 1, якою сторони змінили, зокрема п. 7.1 договору і визначили, що у разі виникнення розбіжностей і суперечок, спір передається на вирішення Господарського суду Одеської області.
Згідно з п. 14-2 постанови Правління НБУ від 24.02.2022 р. № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» (далі – Постанова № 18) Граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про валюту та валютні операції» порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).
Отже, несвоєчасна поставка обладнання має наслідки для позивача у вигляді фінансових санкції, що може призвести до важких наслідків та навіть зупинки роботи підприємства та залишення без роботи й засобів до існування сотень людей та членів їх родин. 
У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) «За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін». 
У відповідності до ст. 655 ЦК України «За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму». 
Згідно з ст. 693 ЦК України «Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу». Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
З викладеного видно, що між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки та згідно наявних (платіжне доручення № Е-99) доказів Позивач здійснив прийняті на себе зобов`язання сплативши, на умовах попередньої оплати, вартість замовленого обладнання, а Відповідач так і не виконав прийняті на себе зобов`язання– не поставив обладнання Позивачу. 
У відповідності до ст. 509 ЦК України «Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку». 
Згідно з ст. 526 ЦК України «Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться». 
У відповідності до ст. 530 ЦК України «Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)». 
Своїми діями Відповідач підірвав довіру до себе зі сторони Позивача, зірвав строки заміни (встановлення) обладнання на молочному виробництві ТОВ «ТИТАН», та створив умови для отримання Позивачем штрафних санкцій від держави за порушення строків валютного контролю, чим поставив роботу цілого підприємства у залежність від своїх дій. 
На претензію Позивача, Відповідач надав відповідь від 10.10.2025 року, згідно якої підтвердив факт укладання договору, отримання коштів та неможливості поставки обладнання в установлений договором строк та просить надати додатковий строк для виконання взятих на себе обов`язків. 
Проте, на думку позивача, у Відповідача було достатньо часу для виробництва та відвантаження обладнання та продовження строку, з урахуванням можливих штрафних санкцій за порушення строків валютного контролю, нашому підприємству не тільки не вигідне, більш того, воно може призвести до значних непередбачуваних видатків, котрі різко негативно відзначяться на фінансовому стані нашого підприємства.
27.04.2026 позивач подав до суду заяву уточнення та доповнення до позовної заяви, якою позивач повідомив, що 08.01.2026 відповідач повернув частину заборгованості в сумі 19935 євро, на підтвердження чого ним надано банківську виписку. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача 180065 євро заборгованості. Також позивач в цій заяві просить стягнути з відповідача пеню в сумі 10000євро відповідно до п. 5.2 договору.
Крім того, позивач просить в заяві від 27.04.2026 стягнути з відповідача 3263,28 євро судових витрат, з яких – 3000 євро судового збору та 263,28 євро вартості послуг за переклад та нотаріальне посвідчення документів.
До заяви позивач додав лист № 70 від 20.04.2026 до відповідача з перекладом на болгарську, в якому він просить сплатити 180065 євро заборгованості, 10000євро пені та 3263,28 євро судових витрат. До листа додано розрахунок боргу від 20.04.2026 № 69, його переклад на болгарську мову та докази направлення на електронну пошту відповідача листа з розрахунком.
У відповідь на зазначений лист відповідач 21.04.2026 відповів, що визнає борг за договором № 539 від 23.04.2025 і між сторонами в березні 2026 року досягнуто згоду про часткове врегулювання заборгованості шляхом поставки обладнання на суму 62540 євро, але перед підписанням будь-яких документів відповідач має провести аналіз документів юридичними консультантами.
Ухвалою від 29.04.2026 суд поновив провадження у справі, прийняв вищезазначену заяву позивача суд та постановив розглядати даний спір в межах позовних вимог про “стягнення 180065 євро заборгованості за договором № 539 від 23.04.2025 та 10000 євро пені”.
Відповідач не надав на час розгляду справи доказів поставки позивачу обладнання за договором та не надав доказів повернення коштів позивачу.
З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення 180065 євро за договором № 539 від 23.04.2025 підлягають задоволенню.
Крім того, позивач просить стягнути пеню у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) Євро за час прострочення повернення відповідачем коштів з 21.10.2025 по 20.04.2026 згідно з п. 5.2 договору.
Відповідно до п. 5.2 договору у разі несвоєчасного або неналежного виконання зобов`язань, передбачених в п. 3.1 та п. 2.7 цього договору, постачальник сплачує пеню в розмірі 0,05% від загальної вартості обладнання за кожен день прострочення, але не більше 5% від загальної вартості обладнання.
Суд враховує, що на момент початку прострочення Господарський кодекс України втратив чинність.
Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”).
З огляду на викладене, пеня не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Таким чином, розрахунок пені, здійснений позивачем неправильно в розмірі 0,05%, а не в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.
Крім того, суд зауважує наступне.
Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд в постанові від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15 в абзацах 16, 17, 19, 20, 26- 31 пункту 9.3 зазначив таке:
"Аналіз наведених норм чинного законодавства та умов кредитного договору свідчить про те, що максимальний розмір пені, визначений Законом та погоджений сторонами у кредитному договору, пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. При цьому оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.
Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 909/660/14, а також у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 905/1923/16, від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від якого Верховний Суд не вбачає підстав відступати.
Отже положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11, від яких Верховний Суд не вбачає підстав відступати.
Отже вимоги про застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні). З огляду на викладене Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про те, що до зобов`язань, виражених в іноземній валюті, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України, визначеної у гривні, неможливе та суперечить чинному законодавству України.
Відповідно до частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
При цьому об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначає, що з урахуванням умов договору пеня у цьому випадку має обчислюватися і стягуватися в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні пеня повинна обчислюватися щоденно (на момент щоденного прострочення зобов`язання).
Такі правові висновки Верховного Суду щодо правил проведення розрахунку пені за прострочене зобов`язання, виражене в іноземній валюті, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.11.2018 у справі № 922/4404/17 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.
Як вбачається суд апеляційної інстанції при визначенні суми пені, що підлягає стягненню з відповідача, врахував висновки проведеної у цій справі судово-економічної експертизи № 3267/3268 від 07.09.2016 та визнав обґрунтованим нарахування пені за прострочення виконання відповідачем цих двох зобов`язань за період з 03.02.2015 по 30.06.2015 у розмірі, що складає 24 779 767,93 грн за прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту та 15115779,72 грн за прострочення виконання зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитом. Пеня у зазначених розмірах була визначена експертом відповідно до умов договору щоденно за кожен день прострочення виконання зобов`язання, у гривневому еквіваленті по офіційному курсу Національного банку України, що узгоджується із зазначеними вище правовими висновками Верховного Суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/9894/22.
З огляду на викладене, перевіривши розрахунок пені, зроблений позивачем, суд встановив, що він має помилки, оскільки позивач не врахував, що потрібно визначати пеню щоденно за кожен день прострочення у гривневому еквіваленті по офіційному курсу Національного банку України.
Однак, суд зазначає, що розмір пені, який нараховується відповідно до подвійної облікової ставки НБУ перевищує 5 % від вартості обладнання – 10000 євро.
Тому суд дійшов висновку, що обгрунтованими є вимоги про стягнення 517667грн пені, що становить гривневий еквівалент 10000 євро по офіційному курсу НБУ станом на час нарахування позивачем пені 20.04.2026 (51,7667грн за 1 євро).
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача-180065 євро заборгованості та 517667грн пені.
Позивач 15.10.2025 сплатив 144706,20грн судового збору за подання даної позовної заяви.
Статтею 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. 
Суд враховує, що розглянуто і повністю задоволено позовні вимоги про стягнення 180065 євро заборгованості (що станом на 15.10.2025 становить по офіційному курсу 48,2354 - 8685507,30грн) та 517667грн пені, всього - 9203174,30грн.
Отже, згідно з ст. 4 Закону України «Про судовий збір» позивач мав сплатити за подання позовної заяви про стягнення 9203174,30грн 1,5%, що складає 138047,61грн.
Витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 138047,61грн покладаються на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.
Крім того, позивач в заяві від 27.04.2026 просить відшкодувати йому витрати на переклад та нотаріальне засвідчення перекладу документів за ухвалою суду від 27.10.2025 в сумі 12750грн.
Так, позивач надав до матеріалів справи платіжну інструкцію № 25818 від 04.11.2025 про сплату 11900грн фізичній особі-підприємцю Сіларіній Альоні Геннадіївні за переклад документів згідно з рахунком №С139 від 04.11.2025 без ПДВ.
Доказів понесення позивачем суму витрат на суму 850 грн суду не надано.
Згідно з ст. 123 ГПК України сдові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду
З огляду на викладене, керуючись ст. 129 ГПК України суд задовольняє клопотання позивача про відшкодування судових витрат на переклад в сумі 11900грн.
Керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд
вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “НІКОС Хранінженерінг” (код 124021267, Болгарія, м. Добрич 9300, вул. "Ангел Стоянов" 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ТИТАН” (код 25415133, м. Кілія Одеської області, вул. Кубишкіна, 1) 180065 євро заборгованості, 517667грн пені, витрати зі сплати судового збору в сумі 138047,61грн та витрати на переклад документів в сумі 11900грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 01 липня 2026 р.

Суддя В.В. Литвинова