П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/42330/25	

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді Терлецького Д.С., 
суддів Вербицької Н.В., Димерлія О.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи
24.12.2025 р. ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 або позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просила:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2019р.;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 307 322,81 грн;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. до 28.02.2018р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2011 року № 159;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. до 28.02.2018 р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2011 року № 159.
На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з 06.07.2015р. до 24.10.2019 р. проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Протягом періоду з 01.12.2015р. 28.02.2018р. відповідач усупереч вимогам законодавства не нараховував і не виплачував індексацію грошового забезпечення. Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025р. у справі №420/4192/25 військова частина нарахувала та виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. до 28.02.2018 р., розраховану з використанням січня 2008 року в якості місяця для обчислення індексу споживчих цін («базового місяця»), у сумі 81 402,68 грн (29.05.2025р. виплачено 4 249,88 грн, а 27.11.2025р. – 77 152,80 грн). Проте вказані суми повинні бути виплачені до звільнення (виключення зі списків особового складу) позивача. Позивач звернувся до суду з позовом, оскільки відповідач зобов`язаний, на його переконання, виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.10.19р. по дату розрахунку, а також компенсацію втрати частини доходів, пов`язаних з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення,.
Відповідач заперечував проти задоволення позову та зазначив, що військовослужбовці, які отримують грошове забезпечення не мають права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з огляду на різне правове регулювання проходження військової служби та трудових відносин. 
Стосовно позовних вимог у частині компенсації втрати частини доходів відповідач вказав, що визначальним є встановлення моменту часу, коли у боржника виник обов`язок виплатити кошти та дата виплати. Відповідно до обставин цієї справи на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.25 р. у справі №420/4192/25 позивачу здійснено виплату 29.05.25 р., тобто в межах місячного строку.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 13.04.2026р. позов задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 25.10.2019р. по 18.07.2022р. та за період з 19.07.2022 р. по 18.01.2023р. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 25.10.2019 р. по 18.07.2022 р. та за період з 19.07.2022р. по 18.01.2023р. у сумі 81 403,68 грн. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доходу, виплаченого 29.05.2025р. та 27.11.2025р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025р. у справі №420/4192/25. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доходу, виплаченого 29.05.2025р. та 27.11.2025р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025р. у справі №420/4192/25. У решті позовних вимог відмовив.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції й звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити це рішення й викласти абзац третій резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2019р. до 18.07.2022 р. у сумі 241 147,87 грн та за період з 19.07.2022р. до 18.01.2023р. у сумі 65 691,68 грн», викласти абзац п`ятий резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доходу, виплаченого 29.05.2025р. та 27.11.2025р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025р. у справі №420/4192/25 (індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. до 28.02.2018р.) відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2011 року №159».
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції й звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення в частині, якою задоволено позов, зменшити розмір присудженого середнього заробітку до 43 251,40 грн та відмовити у задоволені позовних вимог про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів.
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 29.04.2026 р. відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13.05.2026р. відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 .
У судове засідання призначене на 02.07.2026 р. учасники справи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, тому справа розглянута у порядку письмового провадження.

Обставини справи 
ОСОБА_1 проходила військову службу у період з 06.07.2015р. по 24.10.2019р. у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується: 
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 06.07.2015р. №154, яким ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення; 
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 24.10.2019 р. №226, згідно з яким, припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України ОСОБА_1 та виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Згідно з інформаційною довідкою про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 нараховано - посадовий оклад з 1 по 24.10.2019р. у сумі 2 252,90 грн /примітка 6 т.р/; оклад за військове звання з 1 по 24.10.2019р. у сумі 681,29 грн /примітка гол. сержант (старшина); надбавка за вислугу років з 1 по 24.10.2019 р. у сумі 733,55 грн /примітка 25%/; надбавка за особливості проходження служби з 1 по 24.10.2019р. у сумі 1833,87 грн /примітка 50%/; щомісячна премія з 01.09.2019 р. по 24.10.2019р. у сумі 6711,78 грн /примітка 130%/; індексація з 1 по 24.10.2019 у сумі 160,04 грн; індексація за невикористану щорічну відпустку у сумі 8348,43 грн /примітка 23 к/д/грн (а.с.19). Перераховано: ПДФО у сумі 3729,93 грн (18%); компенсація ПДФО у сумі -3729,93 грн; військовий збір у сумі 310,83 грн (1,50%); перерахунок в банк у сумі 20 411,03 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.25 р. у справі №420/4192/25 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
На підтвердження виконання рішення у справі №420/4192/25 позивач надав скріншот з додатку від 29.05.2025р. про перерахунок грошових коштів у сумі 4 249,88 грн на картковий рахунок НОМЕР_2 ; коментар: НОМЕР_3 ;2800;Vyk.sud.rish. (vypl.indeks.h/z Lobanovii N.V.za 15-18rr.);zh.r.Od.okr.ad.sudu s. No420/4192/25-29.04.25. А також скріншот з додатку від 27.11.2025р. про перерахунок грошових коштів у сумі 77 152,80 грн на картковий рахунок НОМЕР_2 ; коментар: НОМЕР_4 ;2800;Вик.суд.ріш.(випл. індекс. г/з ОСОБА_1 за 16-18рр.);зг.р.Од.окр.ад.суду спр. №420/4192/25-23.10.25.
Вважаючи порушеними свої права, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінка суду першої інстанції
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов таких висновків.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України (надалі – КЗпП України). 
Позивач має право отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. При цьому спірні правовідносини у період до 19.07.2022 р. (до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строки виплати, а після 19.07.2022 р. – сума середнього заробітку нараховується та виплачується за 6 місяців. 
Загальна арифметична сума склала 421 997,64 грн, однак суд застосував принцип співмірності та зменшив стягнення до розміру самої простроченої заборгованості - 81 403,68 грн (19,29% від розрахованої суми), оскільки присудження повного середнього заробітку створило б явний дисбаланс між розміром боргу та відповідальністю за його невиплату.
Суд підтримав позицію позивача, зазначивши, що право на компенсацію виникає з моменту фактичної виплати затриманого доходу незалежно від того, чи відбулась вона добровільно, чи на виконання судового рішення. Попереднє окреме нарахування доходу не є обов`язковою передумовою для виплати компенсації. Оскільки індексацію виплачено лише у травні та листопаді 2025 року, бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації є протиправною, а відповідач зобов`язаний її нарахувати та виплатити.

Доводи апеляційної скарги 
На обґрунтування вимог ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції протиправно зменшив розмір середнього заробітку за час неповного розрахунку, застосував пропорційність середнього заробітку (повного розміру) до розміру невиплачених сум, що взагалі унеможливлює виплату середнього заробітку у розмірі більшому ніж сума, яка не була виплачена при звільненні
ОСОБА_1 також вказує, що суд першої інстанції в резолютивній частині не визначив обов`язок військової частини нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2011 р. №159.
На обґрунтування вимог військової частини НОМЕР_1 зазначено про незгоду із нарахованим розміром середнього заробітку, оскільки з урахуванням принципу пропорційності стягненню на користь позивача підлягає сума у розмірі 43 251,40 грн. 
Також відповідач вказує на безпідставність стягнення з нього компенсації втрати частини доходів, оскільки відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2011 р. №159 - компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. 
Однак відповідач на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 р. у справі №420/4192/25, здійснив 29.05.2025 р. виплату позивачу індексації грошового забезпечення. За таких обставин заборгованість з індексації грошового забезпечення, яка виникла на підставі рішення суду від 29.04.2025 р. у справі №420/4192/25, сплачена у місячний строк. 

Позиція учасників справи на заявлені апеляційні скарги
Учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційні скарги. Про розгляд справи повідомлені шляхом направлення судової кореспонденції до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд».

Джерела права та оцінка суду апеляційної інстанції
За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, суд у складі колегії суддів дійшов таких висновків.
Передусім суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівникові всіх належних сум, слід застосовувати норми статей 116, 117 КЗпП України, оскільки вони є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Збіжний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 29.05.2025р. у справі №320/974/23, від 22.02.2023р. у справі №380/152/20, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18, від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018р. у справі №823/1023/16, і суд у складі колегії суддів не вбачає підстав для відступу від нього.
Згідно зі статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022 р., статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: 
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Як встановив суд першої інстанції і підтверджено матеріалами справи, розрахунок із позивачем проведений тільки 27.11.2025р., тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. З цієї причини наявні підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Зважаючи на зміни правового регулювання, суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при обрахуванні тривалості затримки потрібно виокремити два періоди: з 25.10.2019р. по 18.07.2022р. та, відповідно, з 19.07.2022р. по 27.11.2025р.
Протягом першого періоду, зважаючи на чинну редакцію статті 117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить 998 календарних днів.
Протягом другого періоду, зважаючи на запроваджені новою редакцією статті 117 КЗпП України часове обмеження, яке не повинно перевищувати шість місяців – затримка розрахунку при звільненні становить 184 календарні дні (з 19.07.2022р. по 18.01.2023зр.).
Визначення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (надалі – Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд у складі колегії суддів враховує, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018р. №200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.04.2018р. за №405/31857, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Згідно з довідкою-розрахунком середнього заробітку ОСОБА_1 , яка складена військовою частиною НОМЕР_1 , сума грошового забезпечення за останні два місяці складає 21 778,50 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період – 61 календарний день. Розмір середнього заробітку позивача складає 357,02 грн.
Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2019р. по 18.07.2022р. становить 356 305,96 грн (357,02 грн х 998 календарних днів). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. по 18.01.2023р. складає 65 691,68 грн (357,02 грн х 184 календарних дні). Загальний розмір - 421 997,64 грн (356 305,96 грн + 65 691,68 грн).
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 р. у справі №761/9584/15-ц.
Згідно з цим висновком, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (пункт 78).
Велика Палата Верховного Суду з огляду на наведені та інші мотиви дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022 р.).
Суд у складі колегії суддів також вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23.
Згідно з цим висновком шестимісячне обмеження, запроваджене Законом № 2352-IX, не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла як до 19.07.2022 р., так і після цього).
Для цілей обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд у складі колегії суддів вважає за підставне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19.
Згідно з цим висновком статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку (пункти 58-61).
Суд у складі колегії суддів звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. 
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою суду від 27.02.2026 р. витребував від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України інформацію щодо проведення повного розрахунку при звільненні позивача із зазначенням видів та суми грошового забезпечення. Попри те, що ухвала від 27.02.2026 р. виконана не була, суд першої інстанції 13.02.2026 р. ухвалив рішення у справі. 
Суд у складі колегії суддів вважає, що це засвідчує, що суд не встановив обставини справи повно та всебічно. Такий висновок підтверджує та обставина, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі твердить, що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складає 120 273,29 грн, а військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі твердить, що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складає 123 630,23 грн. На підтвердження військова частина НОМЕР_1 додала до апеляційної скарги довідку про виплати ОСОБА_1 , які перераховані військовою частиною НОМЕР_1 після її звільнення (а.с. 82).
Так, з інформаційної довідки вбачається, що при звільненні позивачу нараховано 20 411,03 грн. грошового забезпечення (а.с.84). 
Також судом у складі колегії суддів встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2021р. у справі №420/4347/21 позивач отримав 17876,52 грн. недоотриманого грошового забезпечення при звільнені; на виконання рішення у справі №420/4192/25 позивачу виплачена індексацію грошового забезпечення 81402,68 грн.
Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 119690,23 грн. (20411,03+17876,52+81402,68). 
До вказаної суми суд у складі колегії суддів не включає виплату середнього заробітку за час затримки при розрахунку, який сплачено на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.02.22 р. у справі №420/15029/21 у сумі 3 940,00 грн, оскільки відповідна виплата не відноситься до загальної суми коштів, що належала до виплати позивачу при її звільненні.
З викладених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 81 402,68 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 68,01 % (81 402,68/119690,23 *100).
Виходячи з принципу пропорційності, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 287000,59 грн, тобто 68,01% від 421 997,64 грн.
З наведених причини суд у складі колегії суддів зменшує визначену судом першої інстанції на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стосовно позовних вимог про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, суд у складі колегії суддів зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 р. №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (надалі – Закон № 2050-III).
Відповідно до статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2050-III під доходами у Законі № 2050-III слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, включно з сумою індексації грошових доходів громадян.
Сума компенсації відповідно до статті 3 Закону № 2050-III обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Кабінет Міністрів України Постановою від 21.02.2001 р. № 159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - Порядок №159). Аналіз пунктів 1-3 Порядку № 159 засвідчує, що змістовно вони відповідають відповідним положенням Закону №2050-III.
Так, зокрема, згідно із пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.
Суд у складі колегії суддів зазначає, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (безвідносно до вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27.04.2020р. у справі №803/1314/17, від 29.10.2020р. у справі №280/729/19, від 29.04.2021р. у справі № 240/6583/20, від 29.03.2023р. у справі №120/9475/21-а, від 20.12.2024р. у справі №440/6875/24, від 03.04.2025р. у справі №420/1581/24 тощо сформулював правову позицію, яка є усталеною та відповідно до якої право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Згідно з матеріалами справи, нараховане грошове забезпечення на виконання рішення суду перераховане 29.05.25 р. у сумі 4 249,88 грн та 27.11.25 р. – 77 152,80 грн (а.с.20, 21).
Верховний Суд у постанові від 19.05.2022р. у справі №200/3859/21, у постанові від 24.01.2023 р. у справі № 200/10176/19-а дійшов висновку про те, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
У постанові від 24.01.25 р. у справі № 380/1607/24 Верховний Суд дійшов висновку, за яким право на компенсацію втрати частини доходу в особи пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ і Порядком №159, виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо. З цієї причини Верховний Суд не погодився із позицією суду апеляційної інстанції, що відповідач порушив строки виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 21.06.2018 р. й що саме з цієї дати останній має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації, ураховуючи, що моментом неправомірної невиплати відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення, що встановлено судовими рішеннями в іншій справі, є саме 01.01.2016 р. 
Ураховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд у складі колегії суддів вважає, що право на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення виникло у позивача саме з 01.12.2015 р. Відповідно, доводи й міркування щодо цього питання, викладені в апеляційній скарзі військової частини НОМЕР_1 , засвідчують помилкове тлумачення норм матеріального права.
Водночас ОСОБА_1 просила суд першої інстанції зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. до 28.02.2018р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2011р. №159.
Натомість суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог у відповідній частині зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доходу, виплаченого 29.05.2025р. та 27.11.2025р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 у справі №420/4192/25.
Скаржник вважає відсутність вказівки в резолютивній частині судового рішення суду першої інстанції посилання на Постанову № 159 суттєвим недоліком, що ускладнить майбутнє виконання судового рішення.
Суд у складі колегії суддів відхиляє доводи скаржника, оскільки спірні правовідносин врегульовані виключним переліком нормативних актів (Законом №2050-ІІІ та Постановою № 159), а їх застосування не оспорюється відповідачем. Спірним питанням у цьому аспекті є право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів та початкової дати, з якої таке право виникло.

Висновки суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною четвертою статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Здійснивши в межах, визначених статтею 308 КАС України, апеляційний перегляд цієї справи, суд у складі колегії суддів вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне змінити визначену судом першої інстанції на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 287 000,59 грн. Натомість підстав для задоволення апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 суд у складі колегії суддів не встановив. Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, таких висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні обставин справи, норм матеріального й процесуального права.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду та відповідно до статті 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється.
З огляду на те, що суд першої інстанції правомірно відніс цю справу до категорії незначної складності та розглядав її за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, визначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2026р. змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, та абзац третій резолютивної частини у такій редакції:
«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 25.10.2019р. по 18.07.2022р. та за період з 19.07.2022р. по 18.01.2023р. у сумі 287 000,59 грн».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2026р. залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції відповідно до статті 325 КАС України набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Д.С. Терлецький

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: О.О. Димерлій