ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 травня 2026 року м. Житомир справа № 240/25042/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася представниця ОСОБА_1 - адвокатка Лешко Мар`яна Володимирівна із позовом до Військової частин НОМЕР_1 , в якому просить: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні основної відпустки з врахуванням розміру індексації грошового забезпечення під час обрахунку за 2019, 2020, 2022, 2024;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому нарахування та виплату компенсації за невикористані дні основної відпустки з врахуванням розміру індексації грошового забезпечення під час обрахунку за 2019, 2020, 2022, 2024 роки;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з врахуванням розміру індексації грошового забезпечення під час обрахунку за 2019, 2020, 2022, 2024 роки;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з врахуванням розміру індексації грошового забезпечення під час обрахунку за 2019, 2020, 2022, 2024 роки;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2023 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому нарахування та виплату компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2023 рік;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2023 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2023 рік;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування індексації грошового забезпечення під час обрахунку йому грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2024 роки;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення під час обрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2024 роки;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця вказала, що під час проходження військової служби у Військовій частина НОМЕР_1 (далі - відповідач, Військова частина) позивач не використав усі дні належних йому відпусток (щорічної та додаткової) та під час виключення зі списків Військової частини йому ненарахована відповідна компенсація. При цьому наголошує, що обрахунок компенсації за невикористані дні відпусток, має здійснюватися з грошового забезпечення, в яке підлягає врахуванню також отримана під час проходження служби індексація. На подану заяву, вказане нарахування позивачу не здійснено.
Таку бездіяльність відповідача вважають протиправною, а тому представниця позивача звернулася до суду за захистом порушених прав.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.
20.01.2026 від представника відповідача надійшов до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Наголошує, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки. Крім того зазначає, що позивач не звертався до Військової частини із вимогою про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, а тому вказана вимога не підлягає задоволенню.
26.01.2026 представниця позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій просить не враховувати викладену позицію відповідача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Положення ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, судом встановлене наступне.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 19.12.2022, копія якого наявна в матеріалах справи.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 86 від 27.03.2025 позивача виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення з котлового забезпечення, у зв`язку із вибуттям до нового місяця служби. Позивача переведено для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_3 , про що свідчить копія військового квитка серії НОМЕР_4 від 22.04.2019 та лист Військової частини НОМЕР_1 № 813/36362 від 03.09.2025, які наявні в матеріалах справи.
За змістом наказу, щорічна основна відпустка використана позивачем: за 2019 рік тривалістю 07 діб; за 2020 рік не надавалася; за 2021 рік використана тривалістю 30 діб; за 2022 рік не надавалася; за 2023 рік використана тривалістю 25 діб; за 2024 рік використана тривалістю 15 діб; за 2025 рік використана тривалістю 07 діб.
Додаткову відпустку передбачену статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон № 504/96-ВР) та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон № 3551-XII) за період проходження військової служби з 19.12.2022 по 27.03.2025 не використовував та грошову компенсацію передбачену "Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 не отримував.
Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця позивача наголосила, що обрахунок компенсації за невикористані дні відпусток підлягає з грошового забезпечення враховуючи отриману індексацію. 
Нарахування та виплата компенсації за невикористані дні відпусток позивачу не здійснено, що слугувало зверненню до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Дані спірні правовідносини виникли з приводу невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій та грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 враховуючи отриману під час проходження служби індексацію.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Частиною другою статті 15 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197(далі - Порядок № 260).
Такий Порядок розроблено відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей", від 22.12.1995 № 1037 "Про надбавки до посадових окладів працівників, зайнятих на шифрувальній роботі", від 15.06.1994 № 414 "Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці", від 11.08.1995 № 648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах", від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
Грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги (п.2 Порядку №260).
Пунктами 1 Розділу XXІІI Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Абзацем 2 пункту 2 Розділу XXІII Порядку №260 вказано, що військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (п.6 Розділу XXІII Порядку №260).
Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XI учасникам бойових дій надається додаткова оплачувана відпустка строком 14 календарних днів на рік.
Водночас положеннями статті 16-2 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15.11.1996 передбачено право учасників бойових дій на додаткову оплачувану відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім строкової військової служби, додаткові відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки".
При цьому, відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України № 2011-XII у рік звільнення військовослужбовцям, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки, виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки.
Правова позиція щодо наявності у військовослужбовця права на отримання при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій є сталою та неодноразово висловлена Верховним Судом.
За позицією Військової частини, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Однак, такі твердження спростовуються сталою судовою практиком Верховного Суду, в тому числі у постанові від 15.10.2025 ухваленої у справі № 420/14817/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 частини першої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Отже, право на отримання компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій є таким, що прямо передбачене законом та підтверджується сталою судовою практикою Верховного Суду.
Однак, повертаючись до обставин саме цієї справи, слід визнати, що позивач не звільнений з військової служби (лише виключений зі списків Військової частини) та продовжує проходити військову службу у складі іншої військової частини (вибуття зі складу Військової частини, з метою продовження військової служби за новим місцем служби - Військова частина НОМЕР_3 ).
Тобто, позивач продовжує військову службу, а тому право на отримання компенсації за невикористані дні відпусток набуде саме у рік звільнення з військової служби. у той час, при переведенні на військову службу до іншої військової частини право на отримання відповідної компенсації не виникає.
Зважаючи на встановлені обставини справи, суд наголошує, що саме у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби такому військовослужбовцю має бути виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, що у свою чергу свідчить про правомірність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати означеної компенсації.
Тобто, враховуючи факт того, що позивач не звільнявся з військової служби, а вибув до нового місця для її подальшого проходження, а тому матиме можливість використати вказані дні відпусток за останнім місцем служби.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що на час виключення позивача із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у нього було відсутнє право на отримання грошової компенсації за невикористаної дні відпусток, оскільки така компенсація передбачена виключно у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, факту якого у даному випадку не відбулося.
У зв`язку з цим бездіяльність відповідача щодо невиплати зазначеної компенсації не може вважатися протиправною, оскільки юридичний обов`язок щодо її нарахування у даному випадку відсутній, а тому позовні вимоги у частині нарахування та виплат компенсації за невикористані дні відпусток не підлягають задоволенню, як і решта заявлених позовних вимог, які є базовими та похідними вимогам про встановлення права на отримання компенсації за невикористані дні відпусток.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відповідно про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати відповідно до ст.139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 29 травня 2026 р.

29.05.26