ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/9396/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду за допомогою системи "Електронний суд" надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_1 ), в якій позивач просить: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути поданий рапорт та прийняти рішення за результатами його розгляду; 
- зобов`язати військову частину встановити наявність підстав для виплати, здійснити нарахування та забезпечити виплату одноразової грошової допомоги; 
В обґрунтування позовних вимог позивачзазначив, що він звернувся до відповідача з рапортом про здійснення одноразової грошової виплати, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 942. Рапорт був направлений на адресу військової частини поштовим відправленням з описом вкладення разом із документами, що підтверджують право на отримання виплати. Станом на день звернення до суду рапорт не розглянуто, рішення за результатами його розгляду не прийнято, відповідь позивачу не надана. Таким чином, відповідач не виконав обов`язок щодо розгляду звернення військовослужбовця. Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу за контрактом та є учасником бойових дій. Позивач підпадає під категорію військовослужбовців, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 942, оскільки не досяг 25-річного віку на момент початку повномасштабної збройної агресії та брав участь у заходах із забезпечення оборони України. Військова частина як суб`єкт владних повноважень зобов`язана: розглянути рапорт військовослужбовця; перевірити наявність підстав для виплати; прийняти рішення; у разі наявності підстав - здійснити нарахування та організувати виплату. Жодна з цих дій відповідачем не виконана. Не розгляд рапорту є протиправною бездіяльністю. Відсутність рішення позбавляє позивача можливості реалізувати право на отримання виплати. Позивач подав рапорт належним чином та надав всі необхідні документи. Відповідач не надав жодної відповіді та не вчинив жодних дій. Іншого способу захисту, окрім звернення до суду, позивач не має.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
04.05.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позовні вимоги та просить у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що відзив обґрунтовано тим, що рапорт позивача за обліковими даними військової частини НОМЕР_1 не надходив та не значиться. Доказів направлення рапорту до Військової частини НОМЕР_1 позивачем до суду не надається. Окрім того, відповідно до ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Однак позивач до свого безпосереднього командира автомобільної роти не звертався. Також відповідач зауважив, що позивач почав проходження військової служби за контрактом 28.10.2020 тобто до початку введення воєнного стану, який введений 24 лютого 2022 Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, з чого можливо дійти висновку, що він не підпадає під жодний з критеріїв, які визначені постановою КМУ від 11 лютого 2025 року №153. В зв`язку з викладеним у Військової частини НОМЕР_1 не вбачається правових підстав для здійснення нарахування та виплати винагороди позивачу, які передбачені постановою КМУ від 11.02.2025 №153. З огляду на вищезазначене відповідач вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання його дій протиправними, оскільки відповідач у своїх діях керувався вимогами чинного законодавства та виконав їх в повному обсязі.
04.05.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він не погоджується з доводами відповідача та просить позовну заяву задовольнити. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що відповідач у відзиві стверджує, що позивач не підпадає під дію постанови Кабінету Міністрів України, посилаючись виключно на дату первинного укладення контракту. Такий підхід, на думку позивача, є спрощеним і не відповідає ні змісту правовідносин, ні підходам, які сформовані в теорії цивільного права та судовій практиці. Контракт позивача був продовжений 28.10.2023 року, тому саме ця обставина має вирішальне значення, оскільки продовження (пролонгація) договору в розумінні цивільного права означає виникнення нового строку дії договору та підтвердження сторонами наміру продовжувати правовідносини. Таким чином, саме з 28.10.2023 року позивач перебуває у правовому режимі служби, який відповідає умовам, передбаченим постановою Кабінету Міністрів України, і саме ця дата має братися до уваги при визначенні права на виплату. Позивач є військовослужбовцем, який проходить службу у період воєнного стану та має статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням. Ця обставина сама по собі свідчить про те, що позивач виконує обов`язки, пов`язані із захистом держави, і підпадає під категорію осіб, для яких і передбачено відповідні гарантії. Відповідач у відзиві не надав жодної оцінки цим обставинам, обмежившись виключно формальним аналізом дати укладення контракту. Зауважив, що рапорт позивача був належним чином направлений до військової частини, що підтверджується квитанцією про відправлення з описом вкладення, а також офіційними даними відстеження, згідно з якими відправлення було вручено відповідачу 18.04.2026 року. Позивач вважає, що відповідач не розглянув рапорт не з технічних причин, а саме через заперечення права позивача на виплату. Не розгляд рапорту у даному випадку є не окремим порушенням, а похідним від неправомірної позиції відповідача щодо відсутності права позивача на виплату. Відповідач стверджує, що рапорт не надходив, проте аналізує право позивача на отримання виплати, що свідчить про визнання відповідачем існування спору по суті та намагання уникнути відповідальності за його розгляд. З огляду на вищевикладене позивач вважає, що відзив відповідача не спростовує жодної з наведених ним обставин і ґрунтується виключно на формальному тлумаченні норм права.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив строкову військову службу в Національній гвардії України з 02.07.2020 по 28.10.2020 року.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (по особовому складу) від 28.10.2020 року №35 о/с солдата строкової служби ОСОБА_1 було прийнято на військову службу за контрактом та призначено водієм- слюсарем відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки патрульної роти на автомобілях, уклавши з ним контракт строком на 3 роки.
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , дата видачі 30.03.2023 року, ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
14.04.2026 року позивачем на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 було складено рапорт, в якому він просив включити його до списків військовослужбовців для здійснення виплат одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №942 від 30.07.2025 (із змінами) «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану», оскільки він підпадає до категорію військовослужбовців, визначених зазначеною постановою. Також у рапорті позивач просив: підготувати та направити відповідні документи до фінансового відділу для здійснення виплат; врахувати періоди його участі у заходах із забезпечення оборони України при визначенні розміру виплат; у разі необхідності витребувати додаткові документи, що підтверджують його право на отримання зазначеної виплати.
Зазначений рапорт було направлено через Поштову службу «Е-Пост» на адресу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується квитанцією №2006343 від 14.04.2026 12:35 та описом вкладення до листа (накладна №2006343 від 14.04.2026 12:35).
Згідно з наданою позивачем Інформацією щодо стану доставки відправлення №2006343, яка відповідає інформації на сайті Поштової служби «Е-Пост» за результатами пошуку відомостей по відправленню №2006343, рапорт позивача було вручено за адресою відповідача 18.04.2026 року.
Проте на момент звернення до суду з цим позовом та на цей час рапорт позивача не розглянуто, рішення за результатами розгляду рапорту на прийнято, відповідь позивачу не надана, що не заперечується відповідачем та доказів протилежного до суду не надано.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 , а також з метою зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України встановити наявність підстав для виплати, здійснити нарахування та забезпечити виплату одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» №393/96-ВР від 02.10.1996 року громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Частиною 1 ст.15 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно із ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України, у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України, визначено Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року №735 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23 січня 2017 року за №94/29962 (далі – Інструкція №735).
Пунктом 6 Розділу І Інструкції №735 визначено, що усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України “Про звернення громадян” їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
Згідно з п.1 Розділу ІІІ Інструкції №735 посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.
Пунктом 2 Розділу ІІІ Інструкції №735 визначено, що рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства.
Відповідно до п.5 Розділу ІІІ Інструкції №735 звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.
Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Згідно з п.6 Розділу ІІІ Інструкції №735 звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
З аналізу наведених вище норм права випливає висновок, що кожне звернення громадянина, у тому числі рапорт військовослужбовця, який за своєю суттю є зверненням, повинно бути належним чином розглянуто у визначений законодавством строк, а вирішеним вважається звернення, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
З матеріалів справи встановлено, що 14.04.2026 року позивачем на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 було складено рапорт, в якому він просив включити його до списків військовослужбовців для здійснення виплат одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №942 від 30.07.2025 (із змінами) «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану», оскільки він підпадає до категорію військовослужбовців, визначених зазначеною постановою. Також у рапорті позивач просив: підготувати та направити відповідні документи до фінансового відділу для здійснення виплат; врахувати періоди його участі у заходах із забезпечення оборони України при визначенні розміру виплат; у разі необхідності витребувати додаткові документи, що підтверджують його право на отримання зазначеної виплати.
Зазначений рапорт було направлено через Поштову службу «Е-Пост» на адресу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується квитанцією №2006343 від 14.04.2026 12:35 та описом вкладення до листа (накладна №2006343 від 14.04.2026 12:35).
Згідно з наданою позивачем Інформацією щодо стану доставки відправлення №2006343, яка відповідає інформації на сайті Поштової служби «Е-Пост» за результатами пошуку відомостей по відправленню №2006343, рапорт позивача було вручено за адресою відповідача 18.04.2026 року.
Отже, направлення рапорту позивача від 14.04.2026 на адресу НОМЕР_3 та отримання його за адресою відповідача 18.04.2026 року підтверджено належними доказами, які містяться в матеріалах справи та не спростовані відповідачем, що свідчить про необґрунтованість доводів відповідача про те, що рапорт до ВЧ НОМЕР_1 не надходив.
Водночас на момент звернення позивача до суду з цим позовом та на момент прийняття рішення у справі рапорт позивача не розглянуто, рішення за результатами розгляду рапорту на прийнято, відповідь позивачу не надана. Наведені обставини не заперечуються відповідачем у відзиві на позовну заяву та не спростовані жодними доказами.
Отже, встановлені у справі обставини свідчать про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.04.2026 року та є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути поданий позивачем рапорт від 14.04.2026 року та прийняти рішення за результатами його розгляду.
Щодо вимог позивача в частині зобов`язання військової частини встановити наявність підстав для виплати, здійснити нарахування та забезпечити виплату одноразової грошової допомоги суд вважає їх передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на цей час рапорт позивача не було розглянуто, рішення за результатами його розгляду не прийняте.
Слід зазначити, що у рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України, проте може надати правову оцінку діям та доводам відповідача в межах цієї справи.
Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на те, що рапорт позивача не було розглянуто та рішення за результатом розгляду рапорту відповідачем на цей час не прийнято, у відзиві на позовну заяву відповідач фактично наводить доводи про відсутність у позивача правових підстав для нарахування та виплати йому винагороди, яка передбачена постановою КМУ від 11.02.2025 № 153. Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що позивач почав проходження військової служби за контрактом 28.10.2020, тобто до початку введення воєнного стану, з чого доходить висновку, що ОСОБА_1 не підпадає під жодний з критеріїв, які визначені постановою КМУ від 11 лютого 2025 року №153. В зв`язку з викладеним відповідач зазначає, що у Військової частини НОМЕР_1 не вбачається правових підстав для здійснення нарахування та виплати винагороди позивачу, яка передбачена постановою КМУ від 11.02.2025 № 153.
Враховуючи встановлені обставини справи та наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи про відсутність правових підстав на здійснення ОСОБА_1 нарахування та виплати винагороди, яка передбачена постановою КМУ від 11.02.2025 № 153, суд вважає за доцільне навести правову оцінку вищезазначеним доводам відповідача в межах цієї справи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
За змістом ч.1, ч.3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII визначені такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 Закону №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, як це передбачено ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі -Закон № 2011-XII).
За правилами ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11.02.2025 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», пунктом 2 якої затверджений Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу (далі - Постанова №153).
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Постанови №153, в редакцій чинній станом на час її прийняття, було установлено, що учасникам експериментального проекту є громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил на посади рядового складу; Збройні Сили; Міністерство оборони; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил;
В подальшому, у Постанову №153 вносились зміни та підпунктом 1 пункту 3 зазначеної постанови, у редакції чинній на момент звернення позивачем із рапортом про виплату йому одноразової грошової винагороди та на цей час, визначено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Згідно з пунктом 4 Постанови №153, в редакції чинній на момент її прийняття, установлено, що:
особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Аналогічні приписи містить пункт 4 Постанови №153 і у редакції чинній на момент звернення позивачем із рапортом про виплату йому одноразової грошової винагороди та на цей час, зокрема, громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується…
Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 №942 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153», яка набула чинності 07.08.2025 року, внесені зміни до Постанови №153, зокрема, пункт 4 доповнений абзацами такого змісту:
«виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу».
Зважаючи на внесені Постановою № 942 зміни до Постанови №153, суд відмічає, що законодавець у такий спосіб усунув прогалини цього нормативного акту щодо права на виплату одноразової грошової винагороди у разі укладення контракту військовослужбовцями, які проходили строкову військову службу.
Позаяк, інше тлумачення приписів Постанови №153, на переконання суду, не відповідало б меті прийняття Постанови №153 підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану та мало б ознаки дискримінації.
За змістом частини 1 статті 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.
Офіційне опублікування постанов Кабінету Міністрів України здійснюється в газеті "Урядовий кур`єр" та Офіційному віснику України, а також в інших офіційних друкованих виданнях, визначених законом. Крім того, акти Кабінету Міністрів України оприлюднюються шляхом їх розміщення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України (ч. 5 ст. 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України").
Постанова Кабінету Міністрів України "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" від 11.02.2025 року за №153 опублікована в газеті "Урядовий кур`єр" 13.02.2025 року.
Таким чином, Постанова №153 набрала чинності 13.02.2025 року з дня її офіційного опублікування в газеті "Урядовий кур`єр".
Зі змісту положень Постанови № 153 можна дійти висновку, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень можлива виключно за умови дотримання встановлених цією Постановою вимог, які мають існувати в сукупності, а саме:
- вік прийняття або призову на військову службу до 25 років;
- бути особою рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- бути прийнятим або призваним на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за №64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, до набрання чинності цією постановою - 13.02.2025 року у віці до 25 років;
- проходити військову службу;
- брати безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (надалі по тексту також - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності вказаною постановою - 13.02.2025 року, або строком менше шести місяців із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), або менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни;
- відсутності притягнення до відповідальності два або більше разів за сукупністю дисциплінарних стягнень строку дії яких не закінчився.
Наведений у відзиві на позовну заяву підхід відповідача до тлумачення приписів Постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 року, на переконання суду, є дискримінаційним та не відповідає меті прийняття Постанови №153 - підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану, оскільки розмежовує одну категорію військовослужбовців, які виконують спільні завдання, з огляду на формальні підстави – дату підписання контракту на проходження військової служби. 
Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Слід вказати, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не підпадає під жодний з критеріїв, які визначені постановою КМУ від 11 лютого 2025 року №153, оскільки почав проходження військової служби за контрактом 28.10.2020 є безпідставними та дискримінаційними, вони не відповідають меті прийняття Постанови №153, а тому при розгляді рапорту позивача відповідач повинен врахувати наведені висновки суду. 
Отже, з метою належного та ефективного захисту порушених прав позивача виникає необхідність зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути поданий позивачем рапорт від 14.04.2026 року та прийняти рішення за результатами його розгляду, з урахуванням висновків суду у цій справі. 
Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України(далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч. 2 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову та ним не було понесено додаткових витрат пов`язаних з розглядом цієї справи, підстави для розподілу судових витрат відсутні, отже розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.04.2026 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути поданий позивачем рапорт від 14.04.2026 року та прийняти рішення за результатами його розгляду, з урахуванням висновків суду у цій справі.
В іншій частині позовних вимог,- відмовити.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, повний текст рішення складено та підписано 29.06.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса