ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 травня 2026 року
м. Харків

справа №645/151/25
провадження №22-ц/818/1845/26

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою яка самостійно виховує та утримує дитину за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Христофорової Каріни Сергіївни на рішення Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2025 року, постановлене під головуванням судді Костіної І.Г..,
в с т а н о в и в:
У січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою яка самостійно виховує та утримує дитину.
Рішенням Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Христофорова Каріна Сергіївна просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що на момент ухвалення рішення суду спір між сторонами продовжував існувати, оскільки предметом спору, поміж визначення місця проживання неповнолітньої дитини є самостійне виховання та утримання дитини батьком, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги та визначено, що між позивачем та відповідачем відсутній будь-який спір щодо місця проживання їх малолітнього сина, оскільки вони, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком. Тобто вимога щодо самостійного виховання та утримання дитини батьком, судом по суті не розглядалась та рішення в цій частині вимог не прийнято. Стягнення з відповідачки аліментів на користь позивача на утримання малолітньої дитини підтверджує той факт і вказує на те, що батько виховує та утримує сина самостійно, але ж це питання судом не вирішувалось та не обговорювалось. Також апелянт посилається на практику Верховного Суду, в якій зазначено, що відсутність заперечень з боку відповідача иа визначення ним позовних вимог не дає підстав стверджувати про відсутність предметру спору.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є працездатною особою та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини разом із батьком як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, суд першої інстанції виходив з того, що спору між сторонами про місце проживання дитини не вбачається, і з наданого висновку органу опіки та піклування, оскільки з нього випливає, що матір фактично не заперечила щодо проживання дитини з батьком, що свідчить про відсутність між батьками спору .
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони з 25.05.2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . /а.с.22/
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с. 21 зворотня сторона/.
Згідно наданої копії договору оренди житлового приміщення від 12.11.2024р. позивач строком на один рік орендував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с. 15,19/.
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.18 зворотня сторона/.
Відповідач ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначене підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.11.2024р. /а.с.20 зворотня сторона/.
Батько відповідачки- ОСОБА_4 є пенсіонером та інвалідом 2-ї групи, що підтверджується наданими стороною позивача копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 та довідкою МСЕК № 686427 серії 12ААВ /а.с.24-26/.
Як зазначає позивач ОСОБА_1 , мати відповідачки проживає у Туреччині та має громадянство Турецької республіки. На підтвердження чого, останнім надані до суду міграційні документи складені турецькою мовою, без перекладу на українську мову. 
Згідно з висновком від 11.06.2025р. Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_1 /а.с. 97-98/.
У вказаному висновку зазначено, що «мати дитини - ОСОБА_2 . Батько дитини - ОСОБА_1 . Шлюб між батьками дитини зареєстрований 25.05.2018. Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом із батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , де для дитини створені належні умови для проживання. ОСОБА_1 матеріально забезпечений, психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання батьківських обов`язків відсутні. ОСОБА_2 на співбесіду до Департаменту служб не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 , яка повідомляє, що в неї немає можливості займатися вихованням та утриманням свого малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в неї є батько-інвалід, який потребує стороннього догляду і вона разом з ним перебуває на заході країни. ОСОБА_2 повідомила, що не заперечує проти визначення місця проживання  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 . Питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради».
Також згідно Акту обстеження умов проживання, який затверджено 19.12.2024 року начальником Служби у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей ХМР, вказано, що санітарно-гігієнічні умови житла належні, квартира обладнана меблями та побутовою технікою для забезпечення життєвих потреб. Комунікації наявні та функціонують. Для дитини облаштовано спальне місце і іграшки за віком, одяг за сезоном /а.с.27/.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, він перебуває в шлюбі з відповідачкою з 25.05.2018р. від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони не підтримують шлюбні відносини з грудня 2023 року, проживають окремо, фактично не спілкуються. Неповнолітній син проживає разом з позивачем в квартирі АДРЕСА_4 . Позивач самостійно займається вихованням неповнолітнього сина та повністю забезпечує його матеріально. Відповідач ОСОБА_2 доглядає за хворим батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою з інвалідністю ІІ-ї групи та не може самостійно себе обслуговувати. У зв`язку з чим, відповідач переїхала з батьком на західну частину Україну та вже протягом тривалого часу проживає там. Відповідач не має можливості приїжджати до м. Харкова та займатися вихованням та утримуванням сина. Мати відповідача- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тривалий час проживає в Туреччині, наприкінці 2024 року отримала громадянство Турецької республіки та перебуває там на постійній основі. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виховання дитини як матір, свідомо нехтує своїми обов`язками, тому, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Крім того, зазначає, що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та утриманні ним, батьком дитини та укладено відповідний нотаріально посвідчений договір.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто, вищевказаними положеннями Кодексу передбачено, що тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Натомість зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні суду першої інстанції пояснень представника позивача вбачається, що між позивачем та відповідачем відсутній будь-який спір щодо місця проживання їх малолітнього сина, оскільки вони, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком. Як зазначає позивач у позовній заяві, між ним та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та утриманні ним, батьком дитини про що укладено відповідний нотаріально посвідчений договір.
Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою.
Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору у суду відсутні підстави вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.
Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.
Позивач просить визначити місце проживання дитини разом із батьком, який самостійно виховує та утримує дитину.
Разом з тим під час розгляду справи не знайшов підтвердження факт самостійного виховання та утримання позивачем дитини, надані докази цього факту не підтверджують.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначені правові висновки викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із батьком, який самостійно виховує та утримує дитину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки в матеріалах справи відсутні докази винної поведінки та ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що матір не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні та утриманні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
У цій справі колегія суддів наголошує, що сама лише обставина проживання дитини з одним із батьків не підтверджує факту самостійного виховання ним/нею дитини, на що неодноразово звертав увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. зокрема постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23 (провадження № 61-12694св25), від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24 (провадження № 61-14408св25).
При цьому матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно своєї дитини, як і відсутні докази, що свідчать про неможливість останньої виконувати свої батьківські обов`язки.
Посилання позивача на ненадання допомоги на утримання дитини не є підставою для висновку про одноосібне виховання та утримання дитини батьком, але враховано судом при вирішенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини.
Отже, суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (п.161 рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», заява №25).
Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Христофорової Каріни Сергіївни залишити без задоволення. 
Рішення Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:  О.В. Маміна

Судді:  Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова