Унікальний номер справи 753/20767/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5990/2026
Головуючий у суді першої інстанції М. О. Заставенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

12 червня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач Комунальне підприємство виконавчого органу 
Київради (Київської міської державної 
адміністрації) «Київтеплоенерго» 

відповідач ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді М. О. Заставенко, в примішенні Дарницького районного суду м. Києва,
в с т а н о в и в :

21.10.2024 до суду надійшла позовна заява Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (КП «Київтеплоенерго») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість: за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 28 916,86 грн; за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 5 467,62 грн; за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 29 280,38 грн; за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 40 381,26 грн; за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 51 642,10 грн; за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 37 259,34 грн; по оплаті за абонентське обслуговування за постання теплової енергії у розмірі 1 080,98 грн; по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води у розмірі 548,82 грн; зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 51,66 грн; зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0 грн, а також судові витрати - 3 028 грн судового збору та 43 грн витрат за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позовні вимоги обґрунтовані такими обставинами. Відповідач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . На підставі договору про відступлення права вимоги від 11.10.2018 ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідно до умов цього договору позивач набув право вимоги до відповідачки з оплати заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання здійснює КП «Київтеплоенерго», яке продовжує бути постачальником таких послуг після ПАТ «Київенерго». 28.03.2018 у газеті Київської міської ради «Хрещатик» було опубліковано проект договору про надання КП «Київтеплоенерго» послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати спожитих комунальних послуг станом на 01.06.2024 утворилась вказана заборгованість.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги станом на 01.06.2024 у розмірі 194 629,02 грн, судовий збір - 3 028 грн, судові витрати - 43 грн, а всього стягнуто 197 700,02 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем невірно визначена у доданих до позову розрахунках заборгованості (а.с.9-18 т.1) опалювальна площа квартири АДРЕСА_2 як 164,4 кв.м., тоді як насправді опалювальна площа складає 94,4 кв.м., а загальна площа 104, 3 кв.м. Зауважує, що у будь якому випадку опалювальна площа не може перебільшувати загальну площу квартири 104,3 кв.м.
При цьому позивачем до позову додано інформаційну довідку з державного реєстру нерухомого майна де зазначено, що площа квартири АДРЕСА_2 становить 104,3 кв.м. (а.с.6-7 т.1), яка судом першої інстанції не досліджена. Опалювальна площа складає 94,4 кв. м. 
Відповідач ОСОБА_1 , ще у 2016 році виїхав на заробітки за межі України. Попередній власник квартири ОСОБА_3 (колишня дружина відповідача) також виїхала за межі України у 2019 року. З того часу в квартирі № 294 тривалий час ніхто не проживає.
Зауважує, що ОСОБА_1 став власником квартири АДРЕСА_2 лише 22.08.2022 року.
До 22.08.2022, відповідачу належала лише частки квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19.06.2012 про розподіл спільного майна подружжя, після розірвання шлюбу та поділу майна з ОСОБА_3 про що зазначено в інформаційній довідці , яка подана позивачем як додаток до позову (а.с.6-7 т.1), яка судом першої інстанції не досліджена. При цьому відповідач частково сплачував за опалення.
Як вбачається з наданих позивачем розрахунків заборгованості борг за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення розраховується з 2015 року. При цьому позов поданий до суду 21.10.2024. Отже, на думку апелянта, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом.
Що стосується встановленого судом розміру заборгованості за постачання гарячої води, зазначає, що в належній йому квартирі АДРЕСА_2 тривалий час, взагалі не споживав та не проживає та водою не користується.
Обставини виїзду та перебування тривалий час за кордоном підтверджуються відмітками про перетин кордону в паспортах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
При цьому у квартирі АДРЕСА_2 установлені засоби обліку постачання гарячої та холодної ( квартирні засоби обліку), які були опломбовані і взяти на абонентський облік виконавцем постачання, відповідно до чинних на той час Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630. Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 85 від 02.02.2022. Дані обставини підтверджуються фотофіксацією зазначених засобів обліку постачання гарячої та холодної води( квартирні засоби обліку).
Позивач КП «Київтеплоенерго» правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалося. 
27 травня 2026 року у судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином. 
З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки неявка вказаних осіб не перешкоджає вирішенню розгляд справи, та скласти постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувалися судом 27.05.2026. 
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.
Вирішую чи спір у даній справі, суд дійшов висновку, що відповідач не сплачує за надані житлово-комунальні послуги з, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком позивача, за відповідачем станом на 01.06.2024 утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води розмірі 194 629,02 грн, а саме: за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 28 916,86 грн; за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 5 467,62 грн; за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 29 280,38 грн; за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 40 381,26 грн; за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 51 642,10 грн; за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 37 259,34 грн; по оплаті за абонентське обслуговування за постання теплової енергії у розмірі 1 080,98 грн; по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води у розмірі 548,82 грн; зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 51,66 грн. 
Вказаний розрахунок суд поклав в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами і не спростований відповідачем.
Враховуючи наведене, суд вважав позовні вимоги законними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , а тому є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач.
Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Положеннями п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 1 ст. 68 Житлового кодексу України, підп. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з пунктами 5, 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
З огляду на те, що обов`язок по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати таких послуг (постанова Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13).
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №755/14208/17-ц (провадження № 61-6040св19), постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18)
Відповідно до статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
28 березня 2018 року в газеті «Хрещатик» № 34 (5085) КП «Київтеплоенерго» було опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води.
Частиною 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції від 24 червня 2004 року, яка була чинна на час спірних правовідносин, було визначено, що договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, згідно якого новий кредитор КП «Київтеплоенерго» набуло права вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення у розмірі 28 916, 86 грн та централізованого постачання гарячої води в розмірі 5 467, 62 грн.
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Проте відповідач своєчасно не сплачували за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 року № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту укладання та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
Відповідно до Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 від 11 жовтня 2018 року позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 28 916, 86 грн.
Відповідно до Додатку № 2 до Договору про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 від 11 жовтня 2018 року позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з постачання гарячої води за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 5467,62 грн. 
Отже, з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».
Звертаючись до суду, позивач вказував, що відповідач користується послугами, але не виконує зобов`язання по сплаті заборгованості за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води. Свої зобов`язання відповідач виконує неналежно, внаслідок чого виникла заборгованість.
З наданих позивачем копій корінців нарядів, що видавались на включення (відключення) опалення встановлено, що для будинку за адресою АДРЕСА_1 безперебійно надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Правовідносини з постачання централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (Послуги) регулюються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Поставою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (Правила) та іншими нормативно-правовими актами у сфері житлово-комунальних послуг.
Крім того, з 01 травня 2018 року на них поширювалася дія Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІV.
Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.
На виконання вимог Закону від 24 червня 2004 року КП «Київтеплоенерго» на основі типового договору підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Надання послуг до 01 травня 2018 року мешканцям вказаного будинку здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).
Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Постановою. Такі договори є договорами приєднання, а отже можуть бути укладені лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови.
Частиною 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції від 24 червня 2004 року, яка була чинна на час спірних правовідносин, було визначено, що договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Проте, відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість у визначеному позивачем розмірі.
Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду про наявність боргу відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.
Колегія суддів відхиляє доводи скарги, що відповідач став власником всієї квартири лише 22.08.2022, а отже не може бути відповідачем у справі щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, що утворилися до цього часу, з огляду на наступне. 
З реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований, зокрема, відповідач: ОСОБА_1 , окрім нього, значаться зареєстрованими і інші особи. 
За правилами частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
У розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року, споживачем є, у тому числі, фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Отже, аналіз наведених положень вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.
Колегія суддів робить висновок, що позивачем пред`явлено позов до належного відповідача, який у період виникнення боргу був зареєстрований у кв. АДРЕСА_2 . 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а отже отримує житлово-комунальні послуги та є їх споживачем.
Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції 2017 року, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
У пункті 29 Правил зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).
Отже, споживач має право не сплачувати вартість житлово-комунальних послуг у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить свою відсутність в квартирі.
Звернувшись з апеляційною скаргою, відповідач стверджує, що ще у 2016 році виїхав за межі України та у квартирі тривалий час ніхто не проживав, окрім того представниками ОСББ «Дев`ятий вал» було складено акт про відключення квартири від внутрішньо-будинкових мереж ЦО і ГВП. 
Однак, на таке твердження апелянта, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач в установленому законом порядку оформив свою відсутність, а також докази того, що квартиру АДРЕСА_2 було відключено від внутрішньо-будинкових мереж ЦО і ГВП, а отже у позивача відсутні підстави для надання житлово-комунальних послуг. 
Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 року в справі № 335/479/17 (провадження № 61-22435св18) викладено правовий висновок, згідно якого «проживання в іншому місці не звільняє відповідачів від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено його реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що в період часу з 2016 року він проживав за кордоном, а отже не міг бути споживачем житлово-комунальних послуг, що надавалися позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки останній зареєстрований у вказаній квартирі, а отже є користувачем наданих послуг.
Крім того, суд роз`яснює, що відповідач ОСОБА_1 має право звернутись до іншого власника з вимогами про відшкодування йому, стягнутої з нього заборгованості, а позивач мав право заявляти позовні вимоги, як до всіх боржників разом так і до кожного з них окремо.
Однак, на думку колегії суддів заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що борг за централізоване опалення нараховувався відповідачем неправомірно виходячи з опалювальної площі квартири 164, 4 кв.м. 
Як вбачаєтья з копії технічного паспорту, квартира АДРЕСА_2 , має загальну площу 104, 3 кв.м. 
Як вбачається з розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, позивачем нараховувалась заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за адресою: квартира АДРЕСА_2 , виходячи із площі квартири 164, 4 кв.м.
Отже, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення підлягає зменшенню з 29 280, 38 грн. до 18 567, 30 грн. враховуючи, що опалювальна площа квартири становить 104, 3 кв. м. 
Підлягає зменшенню також заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії з 51 642, 10 грн. до 32 765, 21 грн. 
Щодо застосування позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
В апеляційній скарзі відповідач просить застосувати позовну давність до вказаної заборгованості.
З огляду на те, що районним судом вказана справа розглянута в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, апеляційний суд вважає за можливе вирішити заяву про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Як встановлено ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.
Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості, доведеності позову.
Як вбачається із штампа вхідної кореспонденції позовну заяву про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги було подано до Дарницького районного суду міста Києва 21 жовтня 2024 року. При цьому, заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року по серпень 2024 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS - CоV - 2" на всій території України встановлено карантин з 12.03.2020 до 22.05.2020, дія якого постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641 (з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956), від 09.12.2020 № 1236 продовжена до 30.06.2021.
Оскільки з позовом до суду Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось 21 жовтня 2024 року, апеляційний суд доходить висновку про пропуск позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року по лютий 2017 року, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.
Враховуючи викладене, позовні вимоги Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за централізоване опалення та централізоване гаряче водопостачання підлягають задоволенню в межах строку позовної давності, а саме за період з березня 2017 року по 01 травня 2018 року.
Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на березень 2017 року за відповідачем рахується заборгованість з оплати за централізоване опалення в сумі 11 870, 38 грн., отже заборгованість стягнута за рішенням суду підлягає зменшенню з 28 916, 86 грн. (28 916, 86 -11 870, 38) грн. до 17 046, 48 грн.
Що стосується вимоги позивача про стягнення заборгованості, що утворилась до травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 5 467, 62 грн. то така заборгованість підлягає до стягнення, оскільки утворилася після березня 2017 року. 
Щодо решти заборгованості, яка утворилась після 01 травня 2018 року, та складається з: заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 40 381, 26 грн.; заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 37 259,34 грн.; заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1080, 98 грн.; заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 548, 82 грн.; заборгованості зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 51,66 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення такої заборгованості, яка утворилась після 01 травня 2018 року, так як ті обставини, які суд вважав встановленим є доведеними, висновки суду відповідають вимогам закону.
Отже, встановивши на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що позивач надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідач, будинок якого підключений до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, є споживачем зазначених послуг, від отримання яких у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся, однак оплату спожитих житлово-комунальних послуг здійснював неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, колегія суддів доходить висновку про виникнення у позивача права на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, а також застосування передбачених частиною другою статті 625 ЦК України заходів, а саме інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру стягнутої з відповідача заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення, а також в частині розміру заборгованості за спожиті з 01.05.2018 та 01.11.2021 послуги з централізованого постачання теплової енергії. В частині стягнення з відповідача іншої заборгованості рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України не підлягає скасуванню. Отже, загальний розмір стягнутої заборгованості підлягає зменшенню з 194 629, 02 грн. до 153 218, 67 грн. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стягнуті з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду підлягають також зменшенню з 3 028,00 грн. до 2 383, 75 грн. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача задовольняється частково, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 773, 10 грн.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду 27 грудня 2024 року, задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року змінити.
Зменшити суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги станом на 01 червня 2024 року з 194 629,02 грн до 153 218, 67 грн. 
Зменшити суму стягнутого з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» судового збору з 3028,00 грн до 2 383,75 грн. 
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (ЄДРПОУ 40538421; місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Площа І. Франка, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) 773, 10 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна