ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/1157/26 пров. № А/857/24901/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Глазька С.М.,
з участю секретаря судового засідання - Нагибайло Т.О.,

а також сторін (їх представників):
від позивача - Свірський Т.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.04.2026р. про залишення без розгляду позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській обл. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (суддя суду І інстанції: Грицюк Р.П., час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 09.04.2026р., м.Тернопіль; дата складання повної ухвали суду І інстанції: 09.04.2026р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою від 09.04.2026р. в порядку ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України відмовлено в задоволенні заяви представника позивача Свірського Т.В. про поновлення строків звернення до суду; позовну заяву Фізичної особи-підприємця /ФОП/ ОСОБА_1 до Головного управління /ГУ/ ДПС у Тернопільській обл. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишено без розгляду (а.с.95-98).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ФОП ОСОБА_1 (в особі представника Свірського Т.В.), який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового залишення позову без розгляду (а.с.100-101).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно фактичних обставин існували вагомі підстави для поновлення пропущеного строку звернення із розглядуваним позовом. Зокрема, підготовку та подання позовної заяви здійснював представник адвокат Свірський Т.В., який через сімейні обставини (смерть батька) не зміг вчасно подати позов. При цьому, тривалість пропуску вказаного строку склала 4 робочих дні, що є незначним.

Відповідач ГУ ДПС у Тернопільській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.124-126).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 02.03.2026р. (згідно відомостей реєстраційної позначки суду першої інстанції – 03.03.2026р.) позивач ФОП ОСОБА_1 (в особі представника адвоката Свірського Т.В.) звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській обл. №№ 00188680901, 00188660901, 00188670901 від 28.10.2025р. (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 09.03.2026р. відкрито провадження у цій справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.14 і на звороті).

В подальшому відповідач подав до суду клопотання про залишення позовної заяви в справі № 500/1157/26 без розгляду, оскільки позивач відповідно до ст.56 Податкового кодексу /ПК/ України звертався до Державної податкової служби /ДПС/ України із адміністративними скаргами:
на податкове повідомлення-рішення № 00188660901 від 28.10.2025р. (вх. ДПС № 5869/С/6, № 5871/С/6 від 10.11.2025р.); рішенням ДПС України про результати розгляду скарги № 44/6/99-00-06-03-02-06 від 02.01.2026р. залишено без змін оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а скаргу - без задоволення. Вказане рішення ДПС України отримано позивачем 22.01.2026р. (відправлення R068047299270);
на податкове повідомлення-рішення № 00188680901 від 28.10.2025р. (вх. ДПС № 5866/С/6 від 10.11.2025р.); рішенням ДПС України про результати розгляду скарги № 43/6/99-00-06-03-02-06 від 02.01.2026р. залишено без змін оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а скаргу - без задоволення. Вказане рішення ДПС України отримано позивачем 22.01.2026р. (відправлення R067072881122);
на податкове повідомлення-рішення № 00188670901 від 28.10.2025р. (вх. ДПС № 5861/С/6 від 10.11.2025р.); рішенням ДПС України про результати розгляду скарги № 62/6/99-00-06-03-02-06 від 02.01.2026р. залишено без змін оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а скаргу - без задоволення. Вказане рішення ДПС України отримано позивачем 22.01.2026р. (відправлення R067072845495).
Отже, всі три рішення про результати розгляду скарги вручені позивачу 22.01.2026р. Проте, згідно підсистеми «Електронний суд» позовна заява сформована 02.03.2026р.
Тому ФОП ОСОБА_1 пропустив визначений п.56.19 ст.56 ПК України місячний строк оскарження, який обчислюється з дня, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження 22.02.2026р.

Також відповідач подав додаткові пояснення по справі у доповнення до клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в яких просить врахувати, що в доказах надіслання помилково були зазначені тільки номера поштових відправлень R068047299270, R067072881122 та R067072845495.
Водночас, щодо рішення про результати розгляду скарги ДПС України № 43/6/99-00-06-03-02-06 від 02.01.2026р. повідомив, що рекомендований лист про вручення (Д) № R068047298885 засвідчує факт отримання ДПС України корінця поштового відправлення № R067072881122, яким ДПС України направило платнику рішення № 43/6/99-00-06-03-02-06 і який був ним отриманий 22.01.2026р. (трекінги зі шрихкодами № R068047298885 та № R067072881122 з сайту «Укрпошти»), посилання на відправлення № R067072881122 міститься у бланку рекомендованого листа про вручення.
Щодо рішення про результати розгляду скарги ДПС України № 44/6/99-00-06-03-02-06 від 02.01.2026р. вказав, що рекомендований лист про вручення (Д) № R068047299270 засвідчує факт отримання ДПС України корінця поштового відправлення № R067072882390, яким ДПС України направило платнику рішення № 44/6/99-00-06-03-02-06, який був ним отриманий 22.01.2026р. (трекінги зі шрихкодами № R068047299270 та № R067072882390 з сайту «Укрпошти»), посилання на відправлення № R067072882390 міститься на бланку рекомендованого листа про вручення.
Стосовно рішення про результати розгляду скарги ДПС України № 62/6/99-00-06-03-02-06 від 02.01.2026р. зазначив, що рекомендований лист про вручення (Д) № R068047286852 засвідчує факт отримання ДПС України корінця поштового відправлення № R067072845495, яким ДПС України направило платнику рішення № 62/6/99-00-06-03-02-06 і який був ним отриманий 22.01.2026р. (трекінги зі шрихкодами № R068047286852 та № R067072845495 з сайту «Укрпошти»), посилання на відправлення № R067072845495 міститься на бланку рекомендованого листа про вручення.
Таким чином, у матеріалах справи наявні докази того, що позивач пропустив визначений п.56.19 ст.56 ПК України місячний строк оскарження з дня, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження (а.с.75-83).

Ухвалою суду від 27.03.2026р. позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу надати суду докази поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом (а.с.85-88).

У визначений судом строк до суду представник позивача Свірський Т.В. подав заяву про поновлення строку звернення до суду із розглядуваним позовом, в якій не заперечив отримання 22.01.2026р. позивачем рішень ДПС України за результатами розгляду його скарг на оскаржені у цій справі податкові повідомлення-рішення. 
Водночас, поважними причинами пропуску строку звернення позивачем у цій справі з позовною заявою до суду вважає хворобу і смерть батька представника позивача, перебування представника у пригніченому емоційному стані (а.с.90-94).

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду протягом встановленого законом строку, а наведені позивачем у заяві обставини носять суб`єктивний характер, а тому є недостатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.
За таких обставин є підстави для залишення позову без розгляду на підставі ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції по своїй суті правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Питання залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.
Зокрема, відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В статті 123 КАС України визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.
У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Системний аналіз положень ст.123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви.
Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.
Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (ч.ч.3 і 4 ст.123 КАС України).

В розглядуваному випадку суд першої інстанції вжив заходи щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку із зазначенням причин пропуску строку, що стверджується постановленою ухвалою від 27.03.2026р. про залишення позову без руху (а.с.85-88).

Аналізуючи порядок обчислення спірного строку звернення до суду колегія суддів звертає увагу на таке.

Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається ч.2 ст.122 КАС України, становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є ПК України.
Статтею 56 ПК України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів. Так, відповідно до п.56.1 ст.56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Згідно з п.56.18 ст.56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
Водночас, пунктом 56.19 ст.56 ПК України передбачено, що за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору, яким вважається адміністративне оскарження відповідного рішення контролюючого органу, встановлено скорочений строк звернення до суду. Зокрема, у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

У постанові від 11.10.2019р. у справі № 640/20468/18 Верховний Суд здійснив системне тлумачення норм права, які регулюють питання обчислення строку звернення до суду в податкових спорах, висловивши правову позицію про те, що строки звернення до суду після застосування досудового порядку вирішення спору є коротшими, ніж звичайні строки. Норма пункту 56.19 ст.56 ПК України є спеціальною нормою, яка регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду прийняв постанову від 26.11.2020р. у справі № 500/2486/19, в якій зазначив, що строк для звернення до суду в разі застосування платником податку досудового порядку оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання встановлений безпосередньо п.56.19 ст.56 ПК України і становить один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до п.56.17 цієї статті. Як наслідок, колізія між нормами п.п.56.18 і 56.19 ст.56 ПК України є відсутньою.

Таким чином, строк на оскарження рішення податкового органу за нормами діючого законодавства обраховується як шестимісячний строк для звернення до суду та встановлюється за умови, що рішення не було оскаржене в адміністративному порядку; в разі адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення строк звернення до суду складає один місяць. 
Зазначений правовий висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.07.2025р. у справі № 500/2276/24.
Згідно вказаного висновку в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень:
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (ч.2 ст.122 КАС України);
2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (ч.4 ст.122 КАС України);
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (п.56.19 ст.56 ПК України).

З урахуванням викладеного, строк звернення до суду з цим позовом визначається приписами п.56.19 ст.56 ПК України і становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до п.56.17 ст.56 ПК України.

Предметом оскарження в розглядуваній справі є податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській обл. №№ 00188680901, 00188660901, 00188670901, які датовані 28.10.2025р.
На вказані податкові повідомлення-рішення позивач подав скарги в порядку адміністративного оскарження. За результатами розгляду цих скарг ДПС України прийняло рішення про результати розгляду скарг, якими залишено без змін оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а скарги - без задоволення. 
Вказані рішення ДПС України отримано позивачем 22.01.2026р., при цьому розглядуваний позов подано до суду 02.03.2026р., тобто, із пропуском місячного строку звернення після процедури адміністративного оскарження таких податкових повідомлень-рішень та отримання 22.01.2026р. рішень за результатами такого оскарження.
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

У заяві про поновлення строку звернення до суду у цій справі представник позивача обґрунтовує пропуск такого строку хворобою і смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька, що вплинуло на його психологічно-емоційний стан.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20.11.2019р. у справі № 9901/405/19 вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Отже, норми КАС України передбачають можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Водночас, матеріали позовної заяви з додатками не містять у собі передбачених приписами ч.1 ст.121 КАС України доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.
Надаючи оцінку вказаним представником апелянта обставинам, колегія суддів оцінює такі як важкі та трагічні для будь-якої особи, а пережиття останніх призводить, поза розумним сумнівом, до пригніченого психологічно-емоційного стану.
Разом з тим, в розглядуваній ситуації такі обставини мали місце 04.02.2026р., хоча строк звернення із позовом спливав 23.02.2026р. (22.02.2026р. – неділя), що свідчить про достатність часу на забезпечення вчасного звернення до суду із розглядуваним позовом за викладених обставин.
Також представник позивача не надав доказів необхідності отримання психологічної допомоги, перебування на лікуванні чи адаптації тощо, що свідчили про дійсно непереборні, істотні, поважні обставини, що зумовили неможливість звернення до суду із цим позовом до 02.03.2026р. 
Окрім того, як слушно зауважив суд першої інстанції, позивач, зважаючи на сімейні обставини його представника, не був позбавлений можливості звернутися за отриманням правничої допомоги до інших фахівців у галузі права; будь-яких доказів неможливості забезпечення вчасного звернення до суду із розглядуваним позовом останній не навів.
Невжиття позивачем заходів для вчасної реалізації процесуального права та недоведення факту того, що можливість подання ним позовної заяви у визначені законом строки не залежали від його волевиявлення або була зумовлена вагомими та непереборними обставинами, свідчить про втрату можливості захисту порушених, на переконання позивача, прав у судовому порядку.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Оскільки позивачем та його представником належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного строку звернення до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із розглядуваним позовом, при цьому не навів поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.
Колегія суддів наголошує на тому, що строк пропуску звернення позивача із розглядуваними позовними вимогами до суду є незначним, але навіть такий може бути поновлений лише при встановленні реальних та дійсних перешкод, за яких особа не мала можливості своєчасно звернутися до суду. 

Стосовно решти покликань апелянта колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні та належні підстави для залишення без розгляду позову в адміністративній справі № 500/1157/26 на підставі ч.3 ст.123 та п.8 ч.1 ст.240 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ФОП ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.04.2026р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 500/1157/26 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду – без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	С. М. Глазько  	
Дата складання повного судового рішення: 02.07.2026р.