ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

справа №160/28560/24
адміністративне провадження № К/990/32888/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Білак М.В.,  Кашпур О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 160/28560/24
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Суботіна Геннадія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року (головуючий суддя Луніна О.С.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року (головуючий суддя - Чабаненко С.В., судді: Юрко І.В., Білак С.В.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив:
- визнати бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди з червня по липень 2024 року, у зв`язку з перебуванням на лікуванні після отриманого поранення, - протиправною;
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 виплатити додаткову винагороду з червня по липень 2024 року, у зв`язку з перебуванням на лікуванні після отриманого поранення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 27 червня 2024 року під час захисту Батьківщини отримав акубаротравму. У подальшому позивач знаходився на лікуванні в КНП «Барвінська ЦМЛ» і КНП «Зіньківська міська центральна лікарня» з діагнозом акубаротравма з пошкодженням лівої б/п. За час перебування позивача на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням під час захисту України відповідачем не було нараховано додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), відповідно до якої до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень включаються, зокрема особи, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії. 
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що за червень 2024 року позивачу було виплачено додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн, в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах - за 12 днів (19.06.2024-30.06.2024), а тому в задоволенні цієї частини позовних вимог необхідно відмовити. Водночас, за липень 2024 року позивачу правомірно не нараховано та не виплачено додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн, у зв`язку із самовільним залишенням військової частини відповідно до пункту 15 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок №260), позаяк після закінчення лікування він не повернувся у розташування частини. 
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач в особі свого представника - адвоката Суботіна Геннадія Геннадійовича звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
За доводами автора касаційної скарги, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права - пункт 1 Постанови № 168, вимоги якої стосуються безпосередньо гарантій, які надає держава військовослужбовцям, а саме, виплати грошового забезпечення, передбаченого, в тому числі Порядком № 260 та Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розрізі вимог статті 48 Закону України від 24 березня 1999 року № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», статей 51, 407 Кримінального кодексу України та норм частини п`ятої статті 17 Конституції України у контексті правовідносин, які виникають між військовослужбовцями Збройних Сил України та командуванням військових частин у зв`язку з позбавленням таких військовослужбовців права на виплату їм додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, за відсутності притягнення їх до відповідальності, як кримінальної, так і дисциплінарної чи адміністративної.
Скаржник зазначає про наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених вище норм матеріального права у контексті вказаних правовідносин.
Заявник касаційної скарги апелює до неврахування судами попередніх інстанцій статті 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину (не вину) не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, оскільки сам факт видання наказу про самовільне залишення ним місця служби, не може свідчити про вчинення військовослужбовцем будь-якого злочину, а тому за відсутності відповідного обвинувального вироку суду, який набрав би законної сили, наведені обставини не можуть бути застосовані для притягнення його відповідальності, в тому числі у вигляді невиплати додаткової винагороди. Ні положеннями Кримінального кодексу України, ні іншими Законами України, не передбачено такого виду покарання для військовослужбовців, як обмеження у виплаті додаткової винагороди (правова природа якого взагалі не визначена в порядку статті 92 Конституції України), а тому застосування такого обмеження є незаконним, ні в якості основного виду стягнення, ні як додаткового. Таким чином, питання виплати додаткової грошової винагороди не може бути пов`язане із вчиненням правопорушення позивачем.
Скаржник наполягає на тому, що відповідач вчинив протиправну дію щодо необґрунтованого виключення позивача з грошового і речового забезпечення вже на наступний день після виписки з лікарні, а суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином усі обставини справи, в тому числі застосування статті 407 Кримінального кодексу України до військовослужбовця та її взаємозв`язок з невиплатою додаткової винагороди за час лікування після отриманого поранення.
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Від відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду судових рішень. 
Ухвалою від 29 червня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
ОСОБА_1 з 08 травня 2024 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у В/ч НОМЕР_1 , що підтверджується відповідними записами у військовому квитку серії НОМЕР_2 .
Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 травня 2024 року №389 солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 зараховано до особового складу В/ч НОМЕР_1 на посаду солдата резерву 2 запасної роти, ВОС - 103061А, ШПК «солдат», посадовий оклад 2470 гривень на місяць, щомісячна премія в максимальному розмірі 590 % від встановленого посадового окладу.
Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 червня 2024 року №515 солдат ОСОБА_1 прибув з відрядження та приступив до виконання службових обов`язків в районі виконання завдання для безпосередньої участі у бойових діях у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії 19 червня 2024 року
Згідно з наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 червня 2024 року №543 солдата ОСОБА_1 вважати таким, що вибув з району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії на лікування 28 червня 2024 року, виключити з котлового забезпечення в/ч з 29 червня 2024 року.
Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 29 червня 2024 року № 547 солдата ОСОБА_1 вважати таким, що 27 червня 2024 року отримав поранення в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Відповідно до первинної медичної картки №16474 (форма 100), виданої Стабпунктом 93 ОМБр, ОСОБА_1 отримав поранення 27 червня 2024 року о 13:00 та евакуйований до м. Дружківка.
Згідно з медичною картою стаціонарного хворого №2877/1023 та перевідним епікризом №2877/1023 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 в період з 28 червня по 01 липня 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Барвінська ЦМЛ» Ізюмського району Харківської області, з діагнозом BT, акубаротравма із порушенням лівої б/п.
Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого №2612, виписки №2612 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 в період з 01 по 22 липня 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні після поранення в КНП «Зіньківська міська центральна лікарня» Зіньківської міської ради Полтавської області з діагнозом BT (27.06.24), акубаротравма із порушенням цілісності лівої барабанної перетинки. Стан після лівобічної мірингопластики (02.07.24). Двобічна змішана приглухуватість. Пошкодження заднього рогу медіальнго меніску лівого коліна (МРТ 12.07.24). Остеоходроз попереково-крижового відділу хребта ускладнений множинними протрузіями МХД, L3 - L4; L4-L5; L5-S1, диформуючий спондилоартоз (МРТ 12.07.24) з больовим м`язевотонічним синдромом.
Після виписки з лікарні, 23 липня 2024 року позивач не повернувся до розташування В/ч НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 серпня 2024 року № 714 солдата ОСОБА_1 , який з 28 червня по 22 липня 2024 року перебував на лікуванні та не прибув, вважати таким, що 23 липня 2024 року самовільно залишив військову частину та виключити з грошового та речового забезпечення в/ч з 23 липня 2024 року.
Згідно з наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 жовтня 2024 року №881 солдата ОСОБА_1 , який 23 липня 2024 року самовільно залишив військову частину згідно ЄРДР від 04 жовтня 2024 року №42024052210003612 звільнено від займаної посади та призупинено військову службу та дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відомостей про повернення позивача до В/ч НОМЕР_1 немає.
Згідно з карткою особового рахунку військовослужбовця № 9434/ФЕС від 03 грудня 2024 року за 01/2024-12/2024 та відповідно до довідки про рух коштів АТ КБ «Приватбанк» за період з 28.06.2024-13.08.2024, позивачу було нараховано та виплачено 11 липня 2024 року грошове забезпечення за червень 2024 року в розмірі 21 333,11 грн і 18 липня 2024 року додаткову винагороду під час дії воєнного стану за червень 2024 року в розмірі 40 000,00 грн.
16 вересня 2024 року представник позивача звернувся до В/ч НОМЕР_1 з адвокатським запитом № 16/09, у якому просив відповідача надати належним чином завірену довідку про обставини травми у зв`язку з пораненням, отриманого позивачем 27 червня 2024 року під час забезпечення здійснення заходів пов`язаних із захистом Батьківщини від рф, довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України; інформацію та належним чином завірені копії документів щодо виплатити ОСОБА_1 грошового забезпечення за час перебування на лікуванні у зв`язку з пораненням, отриманим 27 червня 2024 року під час забезпечення здійснення заходів пов`язаних із захистом Батьківщини від рф; копію картки особового рахунку ОСОБА_1 із зазначенням всіх видів нарахувань за 2024 рік. Однак відповідь на адвокатський запит представника позивача не надійшла.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди з червня по липень 2024 року, у зв`язку з перебуванням на лікуванні після отриманого поранення, останній звернувся до суду з цим позовом.
V. Джерела права й акти їхнього застосування 
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Частинами другою-четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався іншими указами Президента та діє дотепер.
Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України № 69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 168, якою передбачено на період дії воєнного стану виплату для військовослужбовців додаткової винагороди та встановлено загальні умови щодо її виплати.
Так, відповідно до пункту 1 Постанови № 168 (у первинній редакції) на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Редакція цієї Постанови, в тому числі її пункту 1, неодноразово змінювалася.
Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 09 серпня 2023 року № 836 (у частині виплати додаткової винагороди застосовується з 1 червня 2023 року) Постанову № 168 доповнено пунктом 12, за змістом якого, серед іншого:
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;
захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);
загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини (виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).
Наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 44, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30 січня 2023 року за № 177/39233 (який застосовується з 01 лютого 2023 року) внесено зміни до Порядку № 260, зокрема доповнено цей Порядок новим розділом: «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».
У редакції на час виникнення спірних правовідносин Розділ XXXIV Порядку № 260 діяв у редакції наказу Міністерства оборони України від 26 вересня 2023 року №566.
Відповідно до пункту 2 Розділу XXXIV Порядку № 260 (у вказаній редакції) на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з Постановою № 168 виплачується в таких розмірах:
100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):
під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту);
у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;
із здійснення польотів в повітряному просторі областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії, підрозділу (засобу) протиповітряної оборони;
на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);
з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника;
з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;
кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);
у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів (медичних підрозділів підсилення);
з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;
у районах ведення воєнних (бойових) дій з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням згідно з бойовими розпорядженнями;
50 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах).
30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;
з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;
з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;
у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;
у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту);
Згідно з пунктом 9 Розділу XXXIV Порядку № 260 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Пунктом 11 Розділу XXXIV Порядку № 260 передбачено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини (пункт 12 Розділу XXXIV Порядку № 260).
Водночас за змістом пункту 15 Розділу XXXIV Порядку № 260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які, зокрема: самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
За правилами пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Відповідно до абзаців першого-четвертого частини другої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
VІ. Позиція Верховного Суду
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Водночас суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У справі, що розглядається, спірним є питання права у позивача на нарахування та виплату збільшеної до 100 000,00 грн додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за період його перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманням поранення.
Суди попередніх інстанцій установили, що за червень 2024 року ОСОБА_1 було виплачено додаткову винагороду, збільшену до 100 000,00 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах - за 12 днів. 
Так, на підставі матеріалів справи встановлено, що з 19 червня 2024 року позивач приступив до виконання службових обов`язків в районі виконання завдання для безпосередньої участі у бойових діях у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, 27 червня 2024 року - отримав поранення, у зв`язку із чим був госпіталізований, та з 28 червня 2024 року - розпочав стаціонарне лікування.
Отже, відповідачем було виплачено ОСОБА_1 додаткову винагороду, збільшену до 100 000,00 грн за період з 19.06.2024-30.06.2024 року, в тому числі за 3 дні стаціонарного лікування у цьому місяці. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Щодо права позивача на виплату вказаної додаткової винагороди за липень 2024 року колегія суддів зазначає таке.
Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з отриманням 27 червня 2024 року поранення солдат ОСОБА_1 в період з 28 червня по 22 липня 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Барвінська ЦМЛ» Ізюмського району Харківської області та КНП «Зіньківська міська центральна лікарня» Зіньківської міської ради Полтавської області.
Після завершення лікування позивач у розташування В/ч НОМЕР_1 не повернувся.
Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 серпня 2024 року № 714 позивача визнано таким, що 23 липня 2024 року самовільно залишив військову частину та виключено з грошового та речового забезпечення частини, а згідно з наказом від 18 жовтня 2024 року № 881 звільнено від займаної посади, призупинено військову службу та дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (відомості з ЄРДР від 04 жовтня 2024 року №42024052210003612).
Згідно з пунктом 15 розділу XXXIV Порядку № 260 військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), не включаються до наказів про виплату додаткової винагороди - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Ураховуючи на встановлений факт самовільного залишення позивачем місця несення служби Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що застосування до позивача наслідків у вигляді невиплати у липні 2024 року додаткової винагороди в розмірі до 100 000,00 грн відповідачем здійснено правомірно.
Верховний Суд не заперечує того, що відсутність військовослужбовця на місці несення служби може бути зумовлена поважними причинами, однак це має бути підтверджено належним чином оформленими документами та погоджено з командуванням військової частини. 
Водночас, як установлено судами попередніх інстанцій, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували законність залишення позивачем місця служби, а позивач таких доказів суду не надав.
Самі лише твердження про те, що ОСОБА_1 самовільно не залишав місце несення служби не є достатніми та обґрунтованими для того, щоб були прийняті Судом до уваги, оскільки ані в позовній заяві, ані в апеляційній та касаційних скаргах представником позивача не наведено будь-яких зрозумілих пояснень, доводів та/або аргументів про причини неповернення військовослужбовця до В/ч НОМЕР_1 після закінчення лікування. 
У світлі доводів касаційної скарги про те, що факт самовільного залишення місця служби може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду про визнання винним військовослужбовця за статтями 407-408 Кримінального кодексу України колегія суддів звертає увагу на те, що у межах цієї справи не вирішується питання про притягнення позивача до відповідальності за самовільне залишення місця несення служби, а встановлюється лише наявність підстав для невиплати додаткової винагороди.
Невиплата додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у разі встановлення факту самовільного залишення військової частини (місця служби) є самостійним правовим наслідком, передбаченим спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком № 260.
Тому попри те, що самовільне залишення військової частини або місця служби, дійсно, є кримінальним правопорушенням, за вчинення якого передбачена кримінальна відповідальність, невиплата позивачеві в спірний період додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, була зумовлена самовільним залишенням військової частини, оголошеного наказом командира.
Доводи касаційної скарги про незаконне позбавлення позивача права на виплату додаткової винагороди через відсутність в переліку видів дисциплінарних стягнень, визначеному частиною першою статті 48 Закону України від 24 березня 1999 року № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», такого виду дисциплінарного стягнення як позбавлення додаткових доплат до грошового забезпечення, колегія суддів уважає необґрунтованими. У такому випадку позбавлення позивача виплати додаткової винагороди здійснено з урахуванням вимог рішення Міністра оборони України, а не на підставі Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності, чи будь-якого іншого виду юридичної відповідальності.
За таких обставин колегія суддів уважає, що у відповідача були правові підстави для невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, за весь липень 2024 року, оскільки самовільне залишення військової частини відбулося 23 липня 2024 року. Відтак, відповідач не допустив протиправної бездіяльності, коли не нарахував і не виплатив позивачу цю винагороду за вказаний місяць.
Беручи до уваги обставини цієї справи та правове регулювання спірних відносин, Верховний Суд констатує, що суди першої та апеляційної інстанцій прийняли правильні по суті рішення, відмовивши позивачу в задоволенні позову.
Доводи касаційної скарги наведених висновків Суду не спростовують.
Водночас колегія суддів зауважує про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях, окрім іншого, посилаються на наказ Адміністрації державної прикордонної служби України від 31 березня 2022 року № 164-АГ «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168» та Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558, норми яких стосуються військовослужбовців, які проходять військову службу в Адміністрації Державної прикордонної служби України. Натомість, позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, а тому зазначені документи не поширюють свою дію на спірні правовідносини.
З уваги на це Суд уважає, що оскільки допущена судами помилка у застосуванні норм права не призвела до неправильного вирішення справи, наявні підстави для зміни судових рішень.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частинами першою і четвертою статті 351 КАС України підставою для зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Ураховуючи, що результат вирішення спору є правильним, а допущена судами помилка у застосуванні норм права не призвела до прийняття незаконних рішень, Верховний Суд, відповідно до приписів статті 351 КАС України, дійшов висновку про зміну оскаржуваних рішень у мотивувальних частинах шляхом виключення посилання на наказ Адміністрації державної прикордонної служби України від 31 березня 2022 року № 164-АГ «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168» та Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558.
VІІ. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду справи, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359, 375 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Суботіна Геннадія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі № 160/28560/24 змінити, виключивши з їхніх мотивувальних частин посилання на наказ Адміністрації державної прикордонної служби України від 31 березня 2022 року № 164-АГ «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168» та Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, а в решті - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов М.В. Білак   О.В. Кашпур