ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16369/19 Суддя (судді) першої інстанції: Боднарюк Олег Васильович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Златіна С.В.,
суддів: Воловика С.В., Кравченка Є.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської митниці на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротоп Плюс" до Київської митниці, про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості, -

В С Т А Н О В И В : 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротоп Плюс" (далі – позивач; ТОВ «Євротоп Плюс») звернулося до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці (далі – відповідач; Київська митниця), в якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 25 березня 2019 року №UA100010/2019/000068/2.
В обґрунтуваннях позову зазначено, що позивачем було подано до Київської митниці декларацію, якою було задекларовано для митного оформлення товар (тренажери із змінними механізмами обтяження), митну вартість якого визначено за основним методом фактурною вартістю товару. Позивачем одночасно із митною декларацією надано відповідачу ряд документів для підтвердження митної вартості товару і обраного методу її визначення. За результатами розгляду поданих митних декларацій та доданих до них документів відповідачем винесено оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів. Позивач не погоджується із прийнятим рішенням про коригування митної вартості товарів, оскільки вважає, що при здійсненні митного оформлення товарів ним були надані всі необхідні документи, які підтверджували ціну товару, та слугували підставою для митного оформлення товару за основним методом.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року позов задоволено.
Ухвалюючи вказане судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів, а сам по собі договір на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01 жодним чином не може підтвердити або ж спростувати зазначену декларантом вартість перевезення вантажу за митною декларацію №UA100010/2019/324881. При цьому, у оскаржуваному рішенні митний орган не зазначив, яким чином виявлені розбіжності у російському та англійському перекладі преамбул договору від 21.07.2018 №SHZ-01 могли вплинути на правильність визначення витрат на транспортування товару за митною декларацією №UA100010/2019/324881. 
Не погоджуючись з рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив про те, що довідка про транспортні витрати не встановлює прав та обов`язків для позивача, не є первинним документом за своєю суттю, та не може бути єдиним та самостійним документом, що підтверджує витрати на перевезення товарів. Такими документами можуть бути: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг)) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту
Представник відповідача відмітив, що до митного оформлення не подавались ані Акт виконаних робіт/наданих послуг, ані банківські/платіжні документи з фактичною вартість оплачених послуг за договором транспортно-експедиційного обслуговування.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження та продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає наступне. 
Судом встановлено, що у матеріалах справи міститься рішення відповідача про коригування митної вартості товарів від 25.03.2019 №UA100010/2019/000069/2, прийняте за результатами розгляду поданої декларантом митної декларації №UA100010/2019/324881.
До матеріалів справи також долучено копії документів, що стосуються поставки товару згідно митної декларації №UA100010/2019/324881, зокрема: рахунок-фактура (інвойс), платіжне доручення в іноземній валюті, товарно-транспортна накладна, експортна декларація країни відправлення, зовнішньо-економічний контракт, довідка про вартість транспортування вантажу для обчислення митної вартості, договір про транспортно-експедиційне обслуговування, рахунок на оплату.
Колегією суддів встановлено, що за результатами аналізу поданих декларантом документів, посадова особа відповідача направила позивачу повідомлення від 25.03.2019, в якому зазначено, що за митною декларацією спрацювала система аналізу ризиків щодо здійснення перевірки правильності визначення митної вартості товарів. На момент митного оформлення декларантом не надано всіх документів щодо складових митної вартості, а саме документів, що підтверджують вартість перевезення та відомості щодо ціни, що фактично сплачена. У повідомлення також вказано, що з метою відображення відомостей щодо вартості перевезення декларантом надано довідку №б/н від 05.03.2019. Проте, даний документ не є документом, що підтверджує вартість перевезення. В довідці зазначено договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018, який відсутній. Також неможливо ідентифікувати хто фактично здійснив перевезення. Відсутній договір з фактичним перевізником.
Поряд з цим, у повідомленні митним органом зазначено, що відповідно до наказу Мінфіну від 23.05.2012 №599 документами, що підтверджують складові митної вартості в частині транспортування є: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.
Таким чином, враховуючи викладене, митний орган запропонував декларанту надати за наявності наступні основні та додаткові документи з урахуванням вимог наказу Мінфіну від 23.05.2012 №599: банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунку-фактури; рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; акт виконаних робіт (наданих послуг) чи заявка (якщо вони передбачені умовами договору); інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити необхідні для ідентифікації ввезеного товару; копію експортної декларації; якщо здійснювалося страхування вантажу страхові документи, а також документи, що містять відомості про страхування (договір стосовно здійснення страхування).
Декларант на вимогу митного органу додатково надав договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018 №0001, договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 21.07.2018 №SHZ-01, рахунок на оплату №233 від 15.03.2019 за транспортування вантажу в контейнері TCNU1833780.
У рішенні про коригування митної вартості товару від 25.03.2019 №UA100010/2019/000068/2 зазначено, що документи, які подані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару містять розбіжності та не містять відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, та відомостей щодо ціни, що фактично була сплачена або підлягає сплаті за товар. При цьому, за результатами розгляду додаткових документів встановлено, що договір на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01 складено на двох мовах (російська та англійська). В преамбулі до договору на англійському варіанті зазначено «EXPORT UA, LTD represented by mr. Semenova Elena Vasilyevna», разом з тим в російському варіанті зазначено «Общество с ограниченой ответствености «Ставангер» в лице директора Семенова Андрея Михайловича». Отже, надані документи в якості додаткових, прийняті до уваги митним органом, але не можуть бути підставою для підтвердження заявленої митної вартості товару, а тому митну вартість визначено за резервним методом.
Суд зазначає, що з 01.06.2012 року відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI, який набув чинності з 01.06.2012, а також положеннями Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.
Статтями 49, 50 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Частинами четвертою та п`ятою статті 58 Митного кодексу України також передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Згідно із статтею 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом. При цьому, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (стаття 52 Митного кодексу України).
Відповідно до статті 57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Статтею 53 Митного кодексу України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є: 
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.6 ст. 53 МК україни).
В силу частини п`ятої статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
З аналізу частин першої та другої статті 53 Митного кодексу України вбачається, що Митним кодексом передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України передбачено, що в разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (ч.5 ст. 53 МК України).
Відповідно до статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
Зокрема, статтею 58 Митного кодексу України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи.
Аналіз положень частини третьої статті 53, частин першої, другої та п`ятої статті 54, статті 58 Митного кодексу України надає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України. 
Відповідно до частини 6 статті 54 Митного кодексу України підставою для відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю є виключно наявність обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/ або недостовірні відомості про митну вартість товарів.
Правильному застосуванню вказаної норми може сприяти розуміння логіки правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в постанові від 01.10.2013 р. у справі № 21-354а13.
У вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновків, що сумніви у достовірності поданих декларантом відомостей можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Про наявність обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості, вказує далі Верховний Суд України, митниця зобов`язана доводити в суді, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
В постановах від 15.10.2013 р. у справі № 21-270а13 та від 22.10.2013 р. у справі № 21-342а13 Верховний Суд України за результатами аналізу Митного кодексу України 2002 року зазначає, що підставою для витребовування у декларанта додаткових документів для підтвердження митної вартості може бути наявність в спеціалізованих програмно-інформаційних комплексах Єдиної автоматизованої системи Держмитслужби (далі - ЄАС) інформації про іншу митну вартість ідентичних або аналогічних товарів.
Аналіз норм Митного кодексу України 2012 року дає підстави вважати, що контроль правильності обчислення декларантом митної вартості може здійснюватися, в тому числі, шляхом порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, тобто з використанням ЄАС, яка містить відповідну інформацію.
При цьому суд вважає, що розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості товару. В цьому випадку митниця повинна здійснити дослідження документів щодо поставки товару з метою встановлення доказів, які підтверджують або спростовують цей сумнів.
Таким чином, у разі виявлення відповідачем розбіжності між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, останній вправі витребувати від декларанта додаткові документи та здійснити дослідження документів щодо поставки товару з метою встановлення доказів, які підтверджують або спростовують сумнів у правильності визначення митної вартості товарів.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 31.03.2015 року по справі № 21-127а15 та від 31.03.2015 року по справі № 21-53а15, разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Оскільки відповідач виявив розбіжності у поданих позивачем документах, а саме: розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, розбіжності відповідно до обраного методу визначення митної вартості, що вказані судом вище, а тому вправі був направити відповідні запити до позивача.
Стосовно доводів митного органу про те, що на момент митного оформлення декларантом не надано всіх документів щодо складових митної вартості, а саме документів, що підтверджують вартість перевезення та відомості щодо ціни, що фактично сплачена, колегія суддів зазначає наступне.
На підтвердження понесених витрат по перевезенню вантажу, декларант надав митному органу довідку про вартість транспортування вантажу для обчислення митної вартості від 22.03.2019, видану ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ», згідно якої транспортування вантажу в контейнері TCNU183370 по коносаменту HLCUXM1190130419 з порту Xiamen (China) в порт Одеса (Україна) згідно договору №0001 на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018 складає всього 36000,00 грн з 0% ПДВ. Страхування вантажу не проводилося.
Декларантом додатково також надавався договір №0001 на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018, укладений між ним та ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ», а також договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 21.07.2018 №SHZ-01, укладений між ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ» та китайським контрагентом.
Крім того, у матеріалах справи міститься рахунок на оплату №233 від 15.03.2019 за транспортування вантажу в контейнері TCNU1833780, згідно якого вартість транспортування вантажу складає 36000,00 грн.
У пункті 14 висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року № 2, вказано, що якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким (ми) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
Вказані вище документи, на думку колегії суддів, повністю підтверджують витрати на транспортування товару до кордону України.
У оскаржуваному рішенні, як на підставу для коригування митної вартості товарів, митний орган також посилався на те, що наданий декларантом договір на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01 складено на двох мовах (російська та англійська). В преамбулі до договору на англійському варіанті зазначено «EXPORT UA, LTD represented by mr. Semenova Elena Vasilyevna», разом з тим в російському варіанті зазначено «Общество с ограниченой ответствености «Ставангер» в лице директора Семенова Андрея Михайловича».
Позивач не є стороною договору на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01, оскільки укладений між ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ» (контрагент позивача по договору №0001 від 17.10.2018) та китайською стороною (LONG SAIL INTERNATIONAL LOGISTIC CO) щодо перевезення товарів.
Більше того, згаданий договір був укладений 21.07.2018, в той час як договірні відносини позивача та ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ мали місце лише 17.10.2018 шляхом укладення договору №0001, а тому визначення вартості перевезення вантажу за митною декларацію №UA100010/2019/324881 не могло входити до предмету договірних зобов`язань по договору на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01.
Cам по собі договір на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01 жодним чином не може підтвердити або ж спростувати зазначену декларантом вартість перевезення вантажу за митною декларацію №UA100010/2019/324881.
При цьому, у оскаржуваному рішенні митний орган не зазначив, яким чином виявлені розбіжності у російському та англійському перекладі преамбул договору від 21.07.2018 №SHZ-01 могли вплинути на правильність визначення витрат на транспортування товару за митною декларацією №UA100010/2019/324881.
За наведених вище мотивів колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення митного органу.
Стосовно стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., то колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ч.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження розміру вказаних судових витрат позивач надав до суду На підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу адвоката надано: договір про надання правової допомоги від 05.08.2019, акт прийому передач послуг до цивільно-правового договору про надання правової допомоги від 05.08.2019, платіжне доручення №60 від 28.08.2019 на суму 5000,00 грн, виписка по банківському рахунку позивача в АТ «Перший Український Міжнародний Банк», розрахунок суми за правничу допомогу до договору про надання правової допомоги від 05.08.2019.
Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.3 ст. 134 КАС України). Натомість положеннями п. 2 ч.1 ст. 134 КАС України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію стосовно можливості відшкодування витрат на оплату правничої допомоги за відсутності документу про їх оплату на час розгляду справи, у разі якщо у договорі про надання правничої допомоги міститься умова стосовно оплати витрат протягом певного часу після ухвалення рішення суду, займає Верховний Суд у постановах від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20 та від 26.06.2019 року у справі № 813/481/18.
У Практичній рекомендації «Вимоги щодо справедливої сатисфакції», яка видана Головою ЕСПЛ 28.03.2007 року відповідно до правила 32 Регламенту ЕСПЛ, витрати (до яких зазвичай відносять вартість юридичної допомоги), повинні бути дійсними, тобто вони мають бути справді сплачені заявником, або ж він має бути зобов`язаний їх сплатити, відповідно до юридичних чи договірних зобов`язань. Витрати мають бути необхідними, тобто їх сплата мала бути необхідною для запобігання порушенню чи для отримання компенсації після того, як воно сталося. Їх сума повинна бути обґрунтованою. Суду мають бути надані докази, такі як докладні розрахунки та фактури. Вони повинні бути достатньо детальними або Суд міг визначити, наскільки вищенаведені вимоги були дотримані.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одним із основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 Постанови).
Також судова колегія відзначає, що відповідач просить скасувати оскаржуване судове рішення повністю, однак апеляційна скарга не містить доводів (заперечень) стосовно рішення суду першої інстанції в частині розподілу(стягнення) судових витрат.
Враховуючи критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, приймаючи до уваги що дана справа є складною (за обсягом доказів), а також те, що витрати на оплату послуг адвоката мають бути дійсні, необхідні та обґрунтовані, з огляду на те, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між позивачем та адвокатом, і є обов`язковими до виконання, а також те, що угода про надання правничої допомоги є дійсною, приймаючи до уваги також і те, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти певні дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних чи юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, однак приймаючи до уваги принципи добросовісності, розумності та справедливості, то суд вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. з відповідача.
Таким чином, колегія суддів вважає доводи відповідача, які викладені в апеляційній скарзі необгрунтованим, а рішення суду першої інстанції таким, що прийнято обгрунтовано з додержання норм матеріального і процесуального права.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки у задоволені апеляційної скарги відповідача – суб`єкта владних повноважень відмовлено.
Керуючись статтями 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів –

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Київської митниці - залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року – залишити без змін.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач С.В. Златін

Суддя С.В. Воловик

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст судового рішення виготовлено 08 травня 2026 року.