ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/12117/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),
суддів: Юрко І.В., Білак С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду 05 лютого 2026 року у справі №160/12117/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління служби судової охорони у Дніпропетровській області, Служби судової охорони, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
05 лютого 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі. 
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким його клопотання про встановлення контролю за виконанням судового рішення задовольнити.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що згідно з розпорядженням Служби судової охорони від 05.01.2024 № 5/ОД «Про виплату коштів за судовими рішеннями», з метою «дотримання справедливого підходу до черговості виплати працівникам Служби коштів за судовими рішеннями», у Службі запроваджено єдиний облік потреби в коштах на виконання рішень судів та визначено, що виплати здійснюються «в порядку черги, а саме: за датою набуття законної сили рішення суду». Тобто Центральний орган управління Служби судової охорони фактично сформував внутрішній механізм, яким виконання судових рішень ставиться у залежність від «черги», створеної самим боржником/його центральним органом. При цьому ні Конституція України, ні Кодекс адміністративного судочинства України, ні Закон України «Про виконавче провадження» не передбачають можливості для боржника встановлювати власний строк/умову виконання у вигляді внутрішнього «єдиного обліку» і «черговості». По суті, «черговість» перетворюється на позаправовий строк виконання: рішення не виконується у розумний строк та відповідно до закону, а лише тоді, коли дійде черга за внутрішнім реєстром. Це підміняє правовий режим виконання судових рішень внутрішнім управлінським рішенням і саме по собі формує обґрунтовані сумніви у належному виконанні без процесуального втручання суду. Центральний орган управління Служби судової охорони не лише самовільно встановив черговість, а й не дотримується її, виконуючи окремі рішення поза чергою, включно з рішеннями, які взагалі не входили до офіційного переліку, що прямо свідчить про вибірковість та відсутність добросовісного наміру забезпечити своєчасне виконання судових рішень. Судовий контроль і виконавче провадження не є взаємовиключними інструментами, а стаття 382 Кодексу адміністративного судочинства України не ставить контроль у залежність від відкриття чи невідкриття виконавчого провадження. У даній категорії справ виконавче провадження є неефективним, оскільки рішення має зобов`язальний характер («нарахувати та виплатити»), а державний виконавець і Державна казначейська служба України не можуть замінити активні дії боржника; безспірне списання застосовується лише до рішень про стягнення коштів. У даній справі судовий контроль є необхідним та пропорційним, оскільки боржник створив штучні перешкоди (внутрішню «черговість») і використовує їх як виправдання невиконання. Боржник не лише очікує фінансування, але й посилається на внутрішній механізм черговості виплат за судовими рішеннями, оформлений розпорядженням Служби судової охорони від 05.01.2024 № 5/ОД «Про виплату коштів за судовими рішеннями», яким визначено виплату в порядку черги, а саме — за датою набуття законної сили рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст.311 КАС України.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовим доказами, наявними в матеріалах справи, Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з 01.03.2022 по 30.06.2022.
Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 30000 грн на місяць за період з 01.03.2022 по 30.06.2022.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2023 року у справі № 160/12117/22 набрало законної сили 24.11.2023 року.
17.01.2024 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист по справі № 160/12117/22.
18.11.2025 року від позивача надійшла заява, в якій він просить постановити ухвалу про встановлення судового контролю за виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2023 року в адміністративній справі № 160/12117/22. 
Зазначена заява мотивована тим, що рішення суду боржником не виконано.
Відмовляючи у встановленні судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду в даній справі відповідачем виконано відповідно до покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Принцип обов`язковості судового рішення знаходить своє втілення і у нормах інших нормативно – правових актів.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Обов`язковість судового рішення у адміністративних справах є однією із засад адміністративного судочинства (п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України).
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом (ч. 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Спосіб судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах закріплений у ст. 382 КАС України.
Так, згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, встановлення судового контролю є правом, а не обов`язком суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що таким правом суд повинен користуватись, коли відповідач (боржник) відмовляється чи ухиляється від виконання судового рішення або є об`єктивні підстави вважати, що буде ухилятися від такого виконання.
В той же час, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2023 року у справі № 160/12117/22 Територіальне управління служби судової охорони у Дніпропетровській області здійснено перерахунок додаткової винагороди в розмірі 120000,00 грн., компенсацію ПДФО в розмірі 21600,00 грн, перерахунок єдиного соціального внеску в розмірі 26400,00 грн. ТУ ССО у Дніпропетровській області 20.02.2024 направлено до Центрального органу управління ССО, як до розпорядника бюджетних коштів лист про внесення змін до кошторису шляхом збільшення кошторисних призначень на суму 168000,00 грн. 
Суд зауважує, що абзацом другим частини першої статті 382 КАС України передбачено безальтернативне встановлення судом, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, судового контролю за виконанням такого рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, у конкретному переліку справ, а саме: справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг саме за письмовою заявою заявника, а підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у таких справах є наявність відповідної письмової заяви заявника.
Проте у цьому випадку справа не стосується обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг, у яких суд має в обов`язковому порядку встановити судовий контроль, адже ця справі стосується виплати додаткової винагороди працівнику Служби судової охорони.
Зважаючи на встановлені обставини у цій справі, зокрема, прийняття відповідачем заходів з метою виконання судового рішення, а також наведене правове регулювання питання встановлення судового контролю, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю у цій справі.
Суд зауважує, що в цій справі відсутні докази, що свідчать про намір суб`єкта владних повноважень ухилитися від виконання рішення.
Під час апеляційного перегляду ухвали з питання встановлення судового контролю судом не встановлено, що відповідач створює перешкоди для виконання рішення, і позивачем, звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення, не надано жодних доказів на підтвердження зазначених обставин
Суд зауважує, що виплата нарахованих позивачу сум, може бути здійснена за наявності відповідного цільового фінансування з Державного бюджету України.
Відтак, фактично у повному обсязі виконання судового рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок державного бюджету, а невиплата грошових коштів за відсутності відповідних фінансових призначень та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.
Оскільки у цьому випадку відсутні відповідні бюджетні асигнування для здійснення виплати позивачу нарахованої за судовим рішення додаткової винагороди, є правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач не мав об`єктивної фінансової можливості в повному обсязі виконати судове рішення.
Враховуючи наявність поважної причини у не здійсненні перерахування суб`єктом владних повноважень – відповідачем нарахованої суми, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що за відсутністю протиправної бездіяльності відповідача щодо виконання рішення суду немає підстав вважати, що відповідач навмисно не виконує рішення суду.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали не вбачається.
На підставі викладеного, керуючись ст. 242, 243, 254, 311, 312, 315, 316, 321, 325, 328, 382 КАС України,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду 05 лютого 2026 року у справі №160/12117/22- залишити без задоволення. 
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду 05 лютого 2026 року у справі №160/12117/22 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Білак