ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2026 року м. Житомир справа № 240/12502/25
категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати з 01 січня 2025 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон № 796-ХІІ);
- зобов`язати відповідача починаючи з 01 січня 2025 року поновити, нарахувати та виплачувати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, встановлених на 01 січня календарного року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що його паспортними даними підтверджено проживання у м. Коростені Житомирської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року № 106а-91-п відноситься до зони гарантованого добровільного відселення відповідно до переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення. На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року в адміністративній справі № 240/15810/22 позивачу виплачувалась доплата у сумі 6056,00 грн відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ, проте з 01 січня 2025 року з урахуванням положень статті 45 Закону України від 19 листопада 2024 року № 4059-IX "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (надалі – Закон № 4059-IX) припинено виплату спірного підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону України № 796-ХІІ.
Позивач наполягає, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, є відповідне посвідчення, та, поряд з цим, враховуючи висновки Конституційного Суду України у Рішеннях від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідачем безпідставно звужено право позивача на спірну доплату застосуванням норми статті 45 Закону № 4059-IX та приписів постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2024 року № 1524 "Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення" (надалі – Постанова № 1524), що не узгоджується з вимогами справедливості та пропорційності відповідного обмеження у сенсі гарантованого державою пенсійного забезпечення. 
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).
Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог стверджуючи про те, що Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 не містить висновків щодо застосування статті 39 Закону № 796-XII. Оскільки предмет регулювання статті 39 Закону № 796-XII в редакції до 01 січня 2015 року та в редакції після 01 січня 2016 року збігається, за темпоральним принципом дії нормативно-правових актів до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 39 Закону № 796-XII в редакції після 01 січня 2016 року, згідно з якою встановлено доплату громадянам, які працюють у зоні відчуження. Тому вважає, що позивач не має права на нарахування та виплату підвищення до пенсії за проживання на території радіоактивного забруднення, оскільки таке право не передбачено статтею 39 Закону № 796-ХІІ.
Разом з тим, враховуючи нововведення згідно зі статтею 45 Закону № 4059-IX щодо умов та підстав для спірної доплати на період дії воєнного стану в Україні, відповідач зауважує на тому, що за результатами звірки з Єдиним державним демографічним реєстром встановлено, що дата реєстрації за місцем проживання позивача у м. Коростені, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 14 грудня 2012 року дотепер. Оскільки за результатами звірки не підтверджено інформацію про постійне проживання в зоні гарантованого добровільного відселення чи в зоні безумовного (обов`язкового) відселення в період з 01 січня 1993 року по 13 грудня 2012 року, з 01 січня 2025 року доплату за проживання в зоні добровільного відселення не встановлено.
Ухвалою від 25 травня 2026 року суд залишив без задоволення клопотання відпоаідача про залучення Мінсоцполітики до участі у цій справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд зазначає таке.
Суд встановив, що ОСОБА_1 з січня 2005 року перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області (пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 ) як отримувач пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
ОСОБА_1 має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 , видане 15 грудня 1993 року Житомирською облдержадміністрацією.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 240/15810/22, яке набрало законної сили 21 березня 2023 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити із 01 лютого 2022 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII у редакції, яка була чинна до 01 січня 2015 року, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
На виконання цього судового рішення позивачу нараховувалось щомісячне підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону № 796-XII у сумі 6056 грн (а.с.14).
З 01 січня 2025 року оскільки за результатами звірки з Єдиним державним демографічним реєстром дата реєстрації ОСОБА_1 за місцем проживання у м. Коростені Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, - з 14 грудня 2012 року, відповідачем, на основі висновків щодо непідтвердження інформації про постійне проживання в зоні гарантованого добровільного відселення чи в зоні безумовного (обов`язкового) відселення в період з 01 січня 1993 року по 13 грудня 2012 року, з 01 січня 2025 року припинено доплату за проживання в зоні добровільного відселення, про що повідомлено представника позивача у листі від 02 квітня 2025 року № 17201-13559/І-02/8-0600/25.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон № 796-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати (частина друга цієї статті).
28 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (надалі - Закон № 76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
У подальшому Законом № 987-VIII (згідно з розділом II "Прикінцеві положення" Закону № 987-VIII він набрав чинності з 01 січня 2016 року) включено до Закону № 796-XII статтю 39 такого змісту:
"Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України".
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VIII. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ як такі, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У цьому Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону № 796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону № 796-ХІІ вказане Рішення не містить.
Конституційний Суд України цим Рішенням відновив дію статті 39 Закону №796-XII (у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року), яка із 17 липня 2018 року є чинною.
Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що чинна редакція статті 39 Закону № 796-XII (у редакції після 01 січня 2016 року) не передбачає доплату до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі № 240/4937/18 зробила висновок щодо співвідношення норм статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, дія якої відновлена відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018) та статті 39 (у редакції Закону № 987-VIII) з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018.
Так, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 17 липня 2018 року відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ (яка була чинною до 01 січня 2015 року) і ця редакція за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом № 987-VIII. Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта - статті 39 Закону № 796-ХІІ до внесення змін Законом № 76-VIII спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України) у частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ.
При цьому Великою Палатою Верховного Суду не здійснено відступ від цієї позиції з огляду на положення частини п`ятої статті 61 Закону України від 24 серпня 2023 року № 3354-IX "Про правотворчу діяльність" (набрав чинності 20 вересня 2023 року та буде введений в дію в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022), згідно з якою визнання нормативно-правового акта або окремого його структурного елемента таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність, не відновлює дію нормативно-правового акта або його окремого структурного елемента, що діяв до набрання чинності нормативно-правовим актом або окремим його структурним елементом, що визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність.
Згідно з усталеною судовою практикою (постанови Верховного Суду України від 23 квітня 2013 року № 21-239а11, від 19 березня 2013 року № 21-53а13, від 05 листопада 2013 року № 21-293а13, від 07 липня 2014 року № 21-222014), відступу від якої не здійснювалось Верховним Судом та ним підтримано у постанові від 29 листопада 2021 року у справі № 620/2928/20, виплати за рішеннями судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до норм законодавства, якими керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача.
А тому, враховуючи ухвалене судове рішення у справі № 240/15810/22, слід врахувати, що 01 січня 2025 року набрав чинності Закон № 4059-IX, відповідно до статті 45 якого у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.
Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.
Відповідно до статті 45 Закону № 4059-IX Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1524, яка набрала чинності 01 січня 2025 року, пунктом 1 якої установлено, що у 2025 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених статтею 45 Закону № 4059-IX, у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, Реєстрі територіальної громади та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин:
особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;
у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 01 січня 1993 року.
Відтак, з набранням чинності Законом № 4059-IX та Постановою № 1524 змінено правове регулювання правовідносин, які були унормовані статтею 39 Закону № 796-XII, щодо встановлення, продовження, припинення доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, на період дії воєнного стану в Україні.
Як встановлено судом у цій справі, Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області на виконання рішення суду від 02 листопада 2022 року у справі № 240/15810/22 нараховувало та виплачувало підвищення до пенсії ОСОБА_1 , передбачене статтею 39 Закону № 796-ХІІ, а припиненню з 01 січня 2025 року виплати спірної доплати слугували результати звірки з Єдиним державним демографічним реєстром, за якими позивач з 14 грудня 2012 року зареєстрований у м. Коростені Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого, добровільного відселення, тобто період проживання позивача, зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року, цією звіркою не підтверджено.
Разом з тим, як встановлено у статті 45 Закону № 4059-IX, обов`язковою умовою для спірної доплати, поряд з проживанням, є те, що особа працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року, у зв`язку з чим їй надано статус постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи.
У сенсі цієї умови суд враховує, що архівною довідкою АТ "Укрзалізниця" від 30 січня 2025 року № НАС Док-4-04/09 підтверджено, що ОСОБА_1 працював у Коростенському відділку Південно-західної залізниці з 10 червня 1976 року по 11 березня 2011 року запасним черговим по станціям та поїзним диспетчером відділу руху. Ця довідка містить посилання на конкретні накази щодо відповідних періодів роботи та звільнення позивача у 2011 році. Як вказано у цій довідці, підприємство Коростенська дирекція залізничних перевезень знаходить у місті Коростені по вул. Героїв Небесної Сотні, 15.
Враховуючи статус позивача постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3-ої категорії (посвідчення серії НОМЕР_2 , видане 15 грудня 1993 року Житомирською облдержадміністрацією) та підтверджений період роботи у зоні гарантованого добровільного відселення як станом на 26 квітня 1986 року, так і у період з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року, позивач відповідає встановленим умовам для спірної доплати відповідно до статті 45 Закону № 4059-IX.
Натомість відповідач не врахував приписи пункту 1 Постанови № 1524 та за відсутності у Єдиному державному демографічному реєстрі відомостей про зміну місця проживання позивачем у період після 01 січня 1993 року та статус позивача постраждалого від Чорнобильської катастрофи, не скористався повноваженням щодо звірення та встановлення, зокрема, періоду роботи позивача, з іншими державними реєстрами.
Вирішуючи спір у цій справі суд враховує доводи позивача, якими він обґрунтовував заявлені вимоги, й, з-поміж іншого, з огляду на довід позивача щодо неприпустимості внесення законом про Державний бюджет змін до інших законів, суд звертає увагу на те, що Законом № 4059-IX не вносились зміни до Закону № 796-XII. Разом з тим, суд вважає потрібним звернутися до Рішення Конституційного Суду України від 27 листопада 2008 року у справі № 1-37/2008, у якому Суд вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової. Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Суд також звертає увагу на те, що відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Відповідно, право соціального захисту, гарантоване статтею 46 Конституції України, може бути обмежено в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Оскільки спірна доплата не належить до складових конституційного права громадян на соціальний захист, визначених у пунктах 1-4 частини першої статті 46 Конституції України, які не можуть бути скасовані законом, а тому Верховна Рада України як єдиний законодавчий орган влади в Україні, з огляду на існуючі фінансово-економічні можливості, шляхом ухвалення законів може змінити умови та порядок виплати такої соціальної пільги за умови дотримання конституційних норм та принципів.
Так, Верховна Рада України може встановлювати, модернізувати або поновлювати зазначений вид державної допомоги, змінювати її розмір, механізми її нарахування та надання, оскільки така допомога не закріплена в Конституції України, а визначається у законах відповідно до соціальної політики держави.
Що ж до повноважень Уряду у сфері соціального захисту, варто враховувати те, що згідно з пунктом 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомоги.
У Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
Водночас, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 240/4937/18, на яку також покликається позивач, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що "надання Законом № 79-VІІІ Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, не надає йому права їх зменшувати або скасовувати, тобто не надає йому права приймати підзаконні акти, які будуть суперечити Закону № 796-ХІІ, оскільки у самому Законі встановлені розміри підвищення пенсії, а не зазначено, що такий розмір встановлюється Кабінетом Міністрів України." 
На це суд звертає увагу позивача, оскільки у спірних правовідносинах у цій справі спірну виплату визначено, відповідно, Законом № 4059-IX шляхом встановлення грошового розміру на період дії воєнного стану, а не відповідними рішеннями Уряду.
Конституційний Суд України у рішеннях сформував практику стосовно запровадження, шляхом прийняття законів, нових механізмів перерозподілу Державного бюджету України та використання бюджету Пенсійного фонду України у соціальній сфері, спрямованих на досягнення розумного балансу між інтересами окремих осіб, суспільства та держави.
Так, у Рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував зміст актів міжнародного права, зокрема статтю 22 Загальної декларації прав людини про те, що розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення потрібних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.
Підсумовуючи висновки, сформульовані Конституційним Судом України в наведених рішеннях, можна узагальнити, що держава, базуючись на існуючих фінансово-економічних можливостях, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тож в разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте, держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, що відповідають людській гідності. Одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються передусім внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішні та внутрішні економічні й політичні чинники.
У цій справі суд вважає за необхідне врахувати висновки Європейського суду з прав людини у справі "Grudiс v. Serbia" (заява № 31925/08, пункт 72) про те, що у сфері соціального законодавства, у тому числі в сфері пенсійних виплат, держави користуються широкою свободою розсуду, що в інтересах соціальної справедливості та економічного добробуту може законно змусити їх коригувати, обмежувати або навіть зменшувати розмір пенсійних виплат, які, як правило, виплачуються кваліфікованому населенню.
Рішення про прийняття законів про соціальне страхування та пенсійне забезпечення з метою збалансування державних видатків та пенсійних виплат передбачає розгляд різних політичних, економічних та соціальних питань, думки щодо яких у демократичному суспільстві можуть обґрунтовано різнитися. З огляду на те, що національні органи влади повинні мати широку свободу розсуду в питаннях загальної соціальної та економічної політики (зокрема й у сфері пенсійного забезпечення), інтереси соціальної справедливості та економічного добробуту можуть на законних підставах спонукати їх коригувати, обмежувати або навіть зменшувати розмір пенсій, які зазвичай виплачуються відповідним категоріям населення (див., наприклад, рішення у справах Yavas and Others v. Turkey, § 39-51, і Valkov and Others, § 92).
У справі "Великода проти України" (заява № 43331/12) Європейський суд з прав людини у Рішенні (щодо прийнятності скарги) від 03 червня 2014 року зауважив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Суд у цьому рішенні констатував, що подальша дія судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, були внесені зміни.
Отож зміна нормативно-правового регулювання окремого питання дійсно може мати наслідком втрату актуальності судового рішення, у якому суд розглянув питання застосування норми права, що у подальшому зазнала змін.
За наведеного правового регулювання спірних відносин у цій справі та з урахуванням правозастосовчої судової практики, перевіривши в межах доводів позовної заяви спірні дії відповідача на відповідність приписам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суд вважає, що відповідачем у порядку частини другої статті 77 КАС України не доведено правомірності його дій у спірних правовідносинах, а тому, з урахуванням висновків у цьому судовому рішенні, позов слід задовольнити частково, зобов`язавши відповідача до нарахування та виплати спірної доплати до пенсії у відповідному статті 45 Закону № 4059-IX розмірі - 2361 грн.
Виходячи з положень частини третьої статті 139 КАС України, оскільки позов ОСОБА_1 містить одну вимогу немайнового характеру, яка хоча і частково, але підлягає задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених / незадоволених позовних вимог.
Такий підхід викладено Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі № 620/1116/20 та який є застосовним при вирішенні розподілу судових витрат зі сплати судового збору у цій справі.
Тож сплачений позивачем судовий збір згідно із квитанцією від 05 травня 2025 року підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним немайновим вимогам.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд
вирішив:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вулиця О. Ольжича, буд. 7, місто Житомир, 10003, код ЄДРПОУ 13559341) щодо припинення виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з 01 січня 2025 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі, визначеному статтею 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з 01 січня 2025 року провести нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі, визначеному статтею 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", що дорівнює 2361 гривень.
У решті позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 968, 96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.) понесених витрат зі сплати судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

25.05.26