П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/35464/25	

Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
Дата і місце ухвалення: 28 січня 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 року у справі №420/35464/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, –
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 06 серпня 2025 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 19 липня 2022 року по 06 серпня 2025 року, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та здійснити виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення обрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року та з 18 червня 2025 року по 06 серпня 2025 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) ОСОБА_1 за вказані періоди, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач діяв виключно в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, та не мав правових підстав для самостійної зміни порядку обчислення грошового забезпечення.
Апелянт вказує, що пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 у редакції, чинній у спірний період, передбачає застосування розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року, а тому відсутні правові підстави для обчислення грошового забезпечення виходячи із прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Крім того, апелянт посилається на положення пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зазначаючи, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина, а отже відсутні підстави для застосування альтернативних підходів до визначення складових грошового забезпечення.
Також апелянт зазначає, що визнання у судовому порядку протиправними змін до нормативно-правового акта не призводить до автоматичного відновлення попередньої редакції відповідної норми, а тому застосування іншого порядку обчислення грошового забезпечення, ніж передбачений чинною редакцією постанови №704, суперечить принципу законності.
З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи , ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , зокрема у період з 19 липня 2022 року по 06 серпня 2025 року.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06 серпня 2025 року №224 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення.
У період проходження військової служби позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2018 року, у розмірі 1762 гривні.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції визнав право позивача на перерахунок грошового забезпечення, виходячи з того, що після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 судовим рішенням у справі №826/6453/18 підлягає застосуванню пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у частині, що не суперечить актам вищої юридичної сили, відповідно до якого при визначенні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування відповідачем при обчисленні грошового забезпечення розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року є протиправним, оскільки не відповідає актам вищої юридичної сили та правовим висновкам Верховного Суду.
Разом з тим суд першої інстанції врахував правове регулювання, пов`язане із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині періодів, коли відповідні правовідносини регулювалися нормами, що передбачають застосування прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Правові засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до частин першої–третьої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення, до складу якого входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення, а його розмір визначається залежно від посади, військового звання, умов та характеру служби, кваліфікації та інших визначених законом факторів.
Згідно з частиною четвертою статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, однак такі розміри повинні визначатися відповідно до вимог законів України та забезпечувати належний рівень соціального захисту військовослужбовців, з урахуванням принципів справедливості, пропорційності та правової визначеності.
З метою реалізації зазначених положень постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 визначено порядок та структуру грошового забезпечення військовослужбовців, а також запроваджено тарифну систему визначення посадових окладів.
Пунктом 2 постанови №704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, а також щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до зазначеної постанови визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, що забезпечує диференціацію грошового забезпечення залежно від займаної посади та рівня відповідальності.
Пунктом 4 постанови №704 у первинній редакції встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Такий підхід свідчить про законодавчий намір забезпечити динамічний характер грошового забезпечення військовослужбовців шляхом прив`язки до базового державного соціального стандарту - прожиткового мінімуму.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103, якою змінено зазначений механізм, зокрема встановлено фіксацію розрахункової величини на рівні прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року, пункт 6 постанови №103, яким були внесені відповідні зміни, визнано протиправним та скасовано.
У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції виходить з того, що при визначенні розмірів посадових окладів підлягає застосуванню пункт 4 постанови №704 у частині, що не суперечить актам вищої юридичної сили.
Такий підхід узгоджується з положеннями частини другої статті 265 КАС України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність у відповідній частині з моменту набрання законної сили рішенням суду.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці, зокрема у постановах від 15 червня 2023 року у справі №380/13603/21 та від 30 квітня 2025 року у справі №620/9741/24, дійшов висновку, що після скасування змін, внесених постановою №103, розрахунковою величиною має бути прожитковий мінімум, встановлений законом на 1 січня відповідного року.
При цьому Верховний Суд виходить із принципу верховенства права та пріоритетності актів вищої юридичної сили, відповідно до якого підзаконні нормативні акти не можуть змінювати чи обмежувати дію законів.
Отже, починаючи з 29 січня 2020 року, визначення грошового забезпечення військовослужбовців повинно здійснюватися з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Разом з тим 12 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №481, якою змінено зазначений механізм та встановлено фіксовану розрахункову величину у розмірі 1762 гривні.
Зазначена редакція була чинною у період з 20 травня 2023 року до 18 червня 2025 року та застосовувалася суб`єктами владних повноважень при здійсненні відповідних розрахунків.
Рішенням суду у 2025 році такі зміни визнано протиправними та нечинними, однак це не змінює правових наслідків їх застосування у період їх чинності.
При цьому колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо висновків суду першої інстанції у цій частині, у зв`язку з чим такі висновки не є предметом перегляду відповідно до статті 308 КАС України.
Прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт встановлюється законом про Державний бюджет України на відповідний рік та має динамічний характер.
З урахуванням цього у періоди, які не охоплюються дією постанови №481, грошове забезпечення позивача повинно було визначатися з використанням актуального прожиткового мінімуму.
Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24, однак застосовує її з урахуванням меж апеляційного перегляду.
Як установлено судом першої інстанції, у відповідні періоди грошове забезпечення позивача обчислювалося без урахування зміни прожиткового мінімуму, що призвело до його заниження.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про протиправність дій відповідача та наявність підстав для перерахунку.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 р. - без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук