Р І Ш Е Н Н Я	№ 127/34662/25	

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 р.         м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючої судді Медяної Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання – Кравчук Ю.Ю.,
представника позивача-відповідача ОСОБА_1 – адвоката Чернякової М.А.,
представника відповідача-позивача ОСОБА_2 – адвоката Лепетухи Я.В.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею та за ОСОБА_2 право власності по частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17.07.2004 сторони у справі зареєстрували шлюб, який було розірвано 03.10.2023.
Перебуваючи у шлюбі, 04.09.2020 сторони у справі за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем.
Відповідач в добровільному порядку не бажає провести розподіл майна подружжя, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (а.с. 31)
Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій просив визнати особистою приватною власністю квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зустрічний позов мотивований тим, що дана квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , які отримані ним у позику від свої матері. В утриманні спіоної кварити ОСОБА_1 участі не бере. (а.с.50-53)
Ухвалою суді прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю до спільного розгляду з первісним позовом. (а.с.168)
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області закрито підготовче провадження у справі та та витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. належним чином завірену копію заяви ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. 04.09.2020 та зареєстрованою в реєстрі за №2261. (а.с.167)
Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 – адвоката Чернякова М.А. в судовому засіданні підтримала вимоги первісного позову з підстав, викладених в позовній заяві. Заперечувала проти задоволення вимог зустрічного позову з підстав його необгрунтованості та безпідставності. 
Представник відповідача-позивача ОСОБА_2 – адвокат Лепетуха Я.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, та просив задовольнити зустрічний позов з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві.
Свідок ОСОБА_3 надав суду наступні показання. Повідомив,  що надавав кошти на придбання квартири АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за його колишньою свахою ОСОБА_4 . Він не знав, що ОСОБА_4 позичила ОСОБА_5 грошові кошти  у сумі 266 000 грн на придбання квартири   АДРЕСА_3 ., оскільки у неї не було таких коштів. Він допомагав ОСОБА_5 у 2012 році відкрити стоматологічний кабінет. Обладнання відповідач купував за свої кошти. 
Свідок ОСОБА_2 надала суду такі показання. Повідомила, що вона є матір`ю ОСОБА_2 . Вона продала свою квартиру по АДРЕСА_4 , яка була її особистою власністю, і в цей же день ОСОБА_2 придбав спірну квартиру по АДРЕСА_5 . У ввечері цього ж дня вона позичила кошти ОСОБА_2  у сумі 266 000 грн, які їй передавав батько відповідача. При цьому, укладення договору позики та передача коштів за ним відбулися після укладення договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_5 . Грошові кошти були позичені сином на потреби сім`ї. Заперечувала проти того, що ОСОБА_1 та її родичі допомагали їй в придбанні квартирі у АДРЕСА_6  або на проведення ремонту. На цей час грошові кошти за договором позики сином не повернуті. Та наголосила, що квартира придбавалася на потреби сім`ї сина, оскільки діти виросли і їм потрібний особистий простір.
В суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи немає, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 127/28839/23 від 03.10.2023 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано 17.07.2004. Рішення набрало законної сили 03.11.2023. (а.с.6-7)
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 04.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2058, ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , за суму 147 000 грн. (а.с.160-161)
04.09.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі договір позики, за умовами якого останньому надано позику у сумі 266 000 грн. (п.1.1) строком до 04.09.2026 (п.1.2) з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_7 . (а.с.56-57)
Факт отримання ОСОБА_2 коштів за даним договором підтверджується копією розписки від 04.09.2020. (а.с.58)
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 04.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2262, ОСОБА_7 продав ОСОБА_2 належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за суму 266 000 грн. (а.с.158-159).
04.09.2026 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. посвідчено заяву ОСОБА_1 , яка зареєстрована в реєстрі за №2261. У вказаній заяві ОСОБА_1 надає свою згоду на підписання її чоловіком - ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.176)
Право власності на дану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №5005490226150 від 13.10.2025. (а.с.5)
Відповідач-позивач ОСОБА_2 надав копії квитанції про сплату за комунальні послуги, що, за його твердженням, надавалися за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.60-138) При цьому, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять відомостей про те, що особові рахунки, зазначені у вказаних квитанціях, дійсно закріплені саме за даною квартирою, а тому суд їх до уваги не бере. 
Доказами сплати комунальних послуг - за постачання природного газу, є лише квитанції на а.с.72, 84, 93, 102, 118, 127, оскільки у даних квитанціях в графі: «призначення платежу» зафіксовано, що послуги надавалися за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з копією довідки №73 від 30.01.2026, ОСОБА_1 працює у ВМКЦ ЦР з 27.09.2004 по теперішній час. (а.с.154)
Також позивач-відповідач ОСОБА_1 надала копії довідок про свій дохід за період з січня 2015 року по січень 2026 року. (а.с.148-153)
Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 надала копії квитанції про сплату позивачем за спожитий газ за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.155)
Згідно вимог частин 1, 3, 4 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом . Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно зі статтею 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина 1). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3).
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1-2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
З тлумачення статті 60 СК України вбачається, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).
Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17).
Аналогічні висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 26.08.2024 у справі №753/6702/21.
Судом встановлено, що сторони у справі в період перебування у шлюбі набули майно - спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Твердження ОСОБА_2 про те, що підставою для визнання за ним права особистої власності на спірну квартиру є те, що вона була придбана за кошти, взяті ним в борг у своєї матері, суд до уваги не бере з огляду на наступне.
Зі змісту роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пунктах 23 і 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже, майно може належати подружжю на праві спільної сумісної власності за умови встановленого факту набуття такого майна подружжям під час шлюбу; джерелом набуття цього майна мають бути спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця; мета, з якою дане майно придбане та наявність цього майна на час припинення ведення спільного господарства.
Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).
Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 вказав на те, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Як вбачається з договору позики від 04.09.2020, грошові кошти відповідач позичав у своєї матері для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтвердила у своїх свідченнях ОСОБА_8 .
Таким чином, кошти у сумі 266 000 грн., отримані ОСОБА_2 в позику є спільною власністю подружжя і, відповідно, квартира, придбана за вказані кошти, також є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана не в інтересах сім`ї.
Отже, відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому його вимоги про визнання майна особистою приватною власністю задоволенню не підлягають.
Таким чином, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1).
Отже, наведеною частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Судом не встановлено, що розмір часток сторін у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру є нерівним відповідно до домовленості між ними аба за законом. Судом також не встановлено підстав для збільшення (зменшення) частки одного зі співвласників.
Таким чином, первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягає задоволенню, і квартира за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає поділу наступним чином:
-визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю слід відмовити.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 15 140 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 24, 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 11, 364, 368 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 15, 16, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити.
В порядку поділу майна подружжя:
-визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 15 140,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач-відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 ;
Відповідач-позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 .

Суддя