Справа № 950/9/26
2/950/376/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И  

17 червня 2026 року м.Лебедин 
Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. 
з участю секретаря - Гладкової С.В., представника відповідача - ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лебедині цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства "Інноваційний страховий капітал" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Інноваційний страховий капітал» звернулося до Лебединського районного суду Сумської області з позовом, у якому зазначило відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
У позовній заяві позивач послався на те, що 20 травня 2024 року між Приватним акціонерним товариством «Інноваційний страховий капітал» та Приватним акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» було укладено договір комплексного страхування транспортних ризиків № 24.030.00101, за умовами якого страховик прийняв на себе обов`язок у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату відповідно до умов договору.
Позивач зазначив, що 25 червня 2025 року о 19 годині 30 хвилин у місті Житомирі по вулиці Кибальчича, 9, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля CITROEN C-ELYSEE, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля MAN 18.220, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
За твердженням позивача, внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди застрахований автомобіль CITROEN C-ELYSEE отримав механічні пошкодження, у зв`язку з чим ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулося до страховика із заявою про подію, що має ознаки страхового випадку.
Позивач вказав, що дорожньо-транспортну пригоду було визнано страховим випадком, складено страховий акт № TP/25335 від 09 липня 2025 року та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 61 050 грн 00 коп., що, на думку позивача, підтверджується страховим актом, рахунком станції технічного обслуговування та платіжним дорученням.
Позивач також послався на те, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Корольовського районного суду міста Житомира від 15 липня 2025 року у справі № 296/7180/25, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
З позовної заяви вбачається, що цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля MAN 18.220, державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за полісом № 226088980. Позивач зазначив, що 20 серпня 2025 року на його рахунок від зазначеного страховика надійшли кошти у розмірі 43 082 грн 50 коп., а невідшкодованою залишилася сума 17 967 грн 50 коп.
У мотивувальній частині позовної заяви позивач послався на статті 993, 1166, 1187, 1188, 1194 ЦК України, Закон України «Про страхування» та законодавство у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, вважаючи, що після виплати страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.
Разом із цим у прохальній частині позовної заяви позивач просив стягнути не з ОСОБА_2 , який зазначений відповідачем у справі, а з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ПрАТ «Інноваційний страховий капітал» суму 29 965 грн 18 коп. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 3028 грн 00 коп. судового збору.
Представник відповідача Шудренко Т.О. подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає. У відзиві вказано, що позов подано до ОСОБА_2 , однак у прохальній частині позивач просить стягнути кошти з іншої особи, а саме з ОСОБА_4 , з іншими анкетними даними та іншим РНОКПП. Представник відповідача вважала, що така невідповідність свідчить про пред`явлення позову до неналежного відповідача та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
У судовому засіданні представник відповідача Шудренко Т.О. підтримала відзив, просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того, звернула увагу суду на те, що автомобіль, зареєстрований на юридичну особу, а позивач не надав належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_2 у трудових правовідносинах із власником або володільцем цього транспортного засобу, а також не довів, що саме відповідач є особою, яка на відповідній правовій підставі володіла джерелом підвищеної небезпеки у розумінні статті 1187 ЦК України.
Судом встановлено, що позивачем на підтвердження заявлених вимог надано копію договору комплексного страхування транспортних ризиків № 24.030.00101, страховий акт № TP/25335 від 09 липня 2025 року, платіжне доручення № 2783 від 15 липня 2025 року, рахунок СТО № 012 від 07 липня 2025 року, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу CITROEN C-ELYSEE, акт огляду транспортного засобу від 30 червня 2025 року, фотоматеріали пошкодженого транспортного засобу, копію постанови Корольовського районного суду міста Житомира від 15 липня 2025 року у справі № 296/7180/25, витяг зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, банківську виписку, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо позивача, а також квитанцію про сплату судового збору.
Оцінивши копію договору комплексного страхування транспортних ризиків № 24.030.00101, суд приходить до висновку, що цей доказ підтверджує наявність договірних страхових правовідносин між ПрАТ «Інноваційний страховий капітал» та ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» щодо страхування транспортних ризиків. Разом із цим зазначений договір не підтверджує, що саме ОСОБА_2 є належним боржником у спірному деліктному або суброгаційному зобов`язанні, не містить відомостей про правову підставу володіння відповідачем автомобілем MAN 18.220, державний номерний знак НОМЕР_2 , та не містить доказів трудових чи інших правовідносин між відповідачем і власником або володільцем цього автомобіля.
Оцінивши страховий акт № TP/25335 від 09 липня 2025 року, судом встановлено, що ним оформлено рішення страховика про виплату страхового відшкодування за пошкодження застрахованого автомобіля CITROEN C-ELYSEE. Цей доказ підтверджує внутрішнє рішення страховика щодо кваліфікації події як страхового випадку та розміру виплати, але сам по собі не доводить склад цивільно-правової відповідальності саме ОСОБА_2 перед позивачем у заявленому розмірі.
Оцінивши платіжне доручення № 2783 від 15 липня 2025 року, суд приходить до висновку, що цей доказ може підтверджувати факт перерахування страховиком коштів у межах виконання договору страхування. Разом із цим факт здійснення страхової виплати не звільняє позивача від процесуального обов`язку довести, до якої саме особи перейшло право вимоги, чи є відповідач особою, відповідальною за заподіяні збитки, і чи має саме він нести обов`язок із відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням.
Оцінивши рахунок СТО № 012 від 07 липня 2025 року, суд зазначає, що такий документ підтверджує орієнтовний або визначений виконавцем ремонтних робіт обсяг і вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля CITROEN C-ELYSEE. Разом із цим рахунок станції технічного обслуговування не є доказом належності відповідача як боржника, не підтверджує правову підставу користування відповідачем автомобілем MAN 18.220, не встановлює наявність трудових правовідносин відповідача з юридичною особою, за якою зареєстровано автомобіль, та не усуває суперечностей у прохальній частині позовної заяви.
Оцінивши копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу CITROEN C-ELYSEE, суд приходить до висновку, що вона підтверджує належність пошкодженого транспортного засобу ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та його ідентифікаційні ознаки. 
Оцінивши акт огляду транспортного засобу від 30 червня 2025 року, суд зазначає, що цей доказ підтверджує фіксацію видимих механічних пошкоджень автомобіля CITROEN C-ELYSEE після дорожньо-транспортної пригоди. 
Оцінивши фотоматеріали пошкодженого транспортного засобу, суд приходить до висновку, що вони можуть підтверджувати зовнішній характер пошкоджень автомобіля CITROEN C-ELYSEE. Разом із цим фотоматеріали не доводять обсяг цивільного обов`язку саме відповідача, не підтверджують належність відповідача як сторони матеріального правовідношення та не усувають процесуальної невизначеності позовних вимог.
Оцінивши постанову Корольовського районного суду міста Житомира від 15 липня 2025 року у справі № 296/7180/25, судом встановлено, що ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху під час керування автомобілем MAN 18.220, державний номерний знак НОМЕР_2 , що призвело до зіткнення з автомобілем CITROEN C-ELYSEE, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Зазначена постанова має доказове значення для встановлення факту дорожньо-транспортної пригоди, участі в ній відповідних транспортних засобів та порушення відповідачем Правил дорожнього руху. 
Оцінивши витяг зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, суд зазначає, що цей доказ має значення для відтворення механізму ДТП, розташування транспортних засобів, напрямку їх руху та первинної фіксації обставин пригоди. Проте такий доказ не підтверджує заявлену позивачем матеріально-правову підставу стягнення коштів саме з відповідача як належного суб`єкта цивільної відповідальності.
Оцінивши банківську виписку щодо надходження коштів від страховика цивільної відповідальності, суд приходить до висновку, що вона підтверджує факт часткового відшкодування позивачу коштів страховиком особи, відповідальність якої була забезпечена договором обов`язкового страхування. Проте сам по собі факт отримання позивачем 43 082 грн 50 коп. не доводить, що залишок у розмірі 17 967 грн 50 коп. підлягає стягненню саме з ОСОБА_2 , а не з іншої особи, яка відповідно до закону є власником або належним володільцем джерела підвищеної небезпеки.
Оцінивши витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ПрАТ «Інноваційний страховий капітал», суд зазначає, що він підтверджує правосуб`єктність позивача як юридичної особи та страховика. Водночас цей доказ не має значення для встановлення належності ОСОБА_2 як відповідача у спірному матеріальному правовідношенні.
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Ця конституційна норма застосовується судом тому, що саме на позивача, який звернувся за судовим захистом, покладено обов`язок визначити відповідача, предмет позову, підстави позову та надати докази, які підтверджують заявлені вимоги.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ця норма застосовується судом тому, що право позивача на звернення до суду не є спірним, однак реалізація такого права не звільняє позивача від обов`язку належно визначити особу, до якої пред`явлено вимоги, та довести матеріально-правові підстави для задоволення позову.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ця норма застосовується судом тому, що саме позивач посилався на наявність у ОСОБА_2 обов`язку сплатити суму різниці між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди, а тому мав довести всі елементи відповідного цивільного обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ця норма застосовується судом тому, що суд не вправі самостійно змінювати особу, з якої позивач просить здійснити стягнення, не вправі виходити за межі заявлених вимог і не може замість позивача визначати іншу матеріально відповідальну особу.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Належним відповідачем є особа, яка за змістом спірного матеріального правовідношення повинна відповідати за пред`явленою вимогою. Ця норма застосовується судом у взаємозв`язку з положеннями статей 12, 13, 51 ЦПК України, оскільки правильне визначення відповідача є передумовою ухвалення рішення про задоволення позову.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у спрощеному позовному провадженні до початку першого судового засідання, може замінити первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Зміст цієї норми свідчить, що ініціатива заміни неналежного відповідача належним відповідачем належить позивачу. Судом встановлено, що позивач не заявляв клопотання про заміну відповідача, не уточнив позовні вимоги щодо особи, з якої просить здійснити стягнення, та не усунув розбіжність між особою, зазначеною відповідачем у справі, і особою, зазначеною у прохальній частині позовної заяви.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Застосовуючи зазначені норми, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують факт укладення договору страхування, факт настання дорожньо-транспортної пригоди, факт пошкодження застрахованого автомобіля, факт виплати страхового відшкодування та факт часткового відшкодування коштів страховиком цивільної відповідальності. Водночас ці докази не підтверджують належним і достатнім чином, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем у заявленому позові про стягнення коштів.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина шоста статті 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ця норма має вирішальне значення у цій справі, оскільки позивач фактично ототожнив водія транспортного засобу з особою, яка повинна нести цивільну відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, однак не довів, що відповідач був власником, належним володільцем або працівником власника чи володільця автомобіля MAN 18.220.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінюючи докази за правилами цієї статті, суд не встановив наявності належних і допустимих доказів того, що відповідач є особою, яка у розумінні цивільного законодавства повинна відповідати перед позивачем за заявленою вимогою.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи лише щодо того, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Саме тому постанова Корольовського районного суду міста Житомира від 15 липня 2025 року має преюдиційне значення лише в частині встановлення факту вчинення ОСОБА_2 дій, які кваліфіковано за статтею 124 КУпАП. Водночас ця постанова не встановлює всіх елементів цивільно-правової відповідальності у спірному зобов`язанні, не визначає належного відповідача у справі про відшкодування шкоди та не замінює доказування правової підстави володіння транспортним засобом.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Саме з огляду на цю норму суд не може задовольнити позов лише на підставі припущення про те, що водій автоматично є належним боржником за вимогою страховика.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для застосування цієї норми суд повинен встановити протиправну поведінку, шкоду, причинний зв`язок та особу, на яку законом покладено обов`язок відшкодувати шкоду. У цій справі факт порушення Правил дорожнього руху відповідачем підтверджується постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, однак позивач не довів належним чином, що саме відповідач є особою, яка повинна нести цивільний обов`язок перед позивачем у заявленому обсязі з урахуванням спеціальних норм про джерело підвищеної небезпеки та страхування.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових, службових обов`язків. Ця норма застосовується судом тому, що позивач посилається на шкоду, завдану під час керування транспортним засобом, зареєстрованим на юридичну особу. Якщо транспортним засобом керував працівник юридичної особи під час виконання трудових або службових обов`язків, первинний обов`язок із відшкодування шкоди може покладатися не на працівника як водія, а на юридичну особу, з якою він перебуває у відповідних правовідносинах. Проте позивач не надав трудового договору, наказу про прийняття на роботу, посадової інструкції, наказу про закріплення транспортного засобу, подорожнього листа, товарно-транспортної накладної, доручення, договору оренди, договору підряду, договору перевезення чи іншого доказу, який би підтверджував або спростовував характер правовідносин відповідача з власником чи володільцем автомобіля MAN 18.220.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Такими правовими підставами можуть бути право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо. Застосовуючи цю норму, суд приходить до висновку, що для покладення відповідальності на відповідача як на володільця джерела підвищеної небезпеки позивач мав довести не лише факт керування автомобілем, а й правову підставу такого володіння. Саме керування транспортним засобом у момент ДТП не завжди є тотожним володінню джерелом підвищеної небезпеки у розумінні статті 1187 ЦК України.
Судом встановлено, що позивач не надав належних доказів права власності ОСОБА_2 на автомобіль MAN 18.220, державний номерний знак НОМЕР_2 , не надав доказів оренди, позички, підряду, перевезення, іншого цивільно-правового договору чи іншої правової підстави, на якій відповідач самостійно володів би цим транспортним засобом. Навпаки, за змістом наданих матеріалів та пояснень представника відповідача автомобіль зареєстрований на юридичну особу, що потребувало від позивача додаткового доказування, чи був відповідач працівником, представником, водієм за дорученням або іншою особою, якій транспортний засіб передано на відповідній правовій підставі.
Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Ця норма регулює питання вини при взаємодії джерел підвищеної небезпеки, але не скасовує необхідності встановити належного суб`єкта цивільної відповідальності, визначеного статтями 1172, 1187 ЦК України. Тому посилання позивача на статтю 1188 ЦК України не є достатнім для задоволення позову за відсутності доказів того, що саме відповідач є належним боржником.
Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зі змісту цієї норми вбачається, що перехід права вимоги до страховика не створює нового обов`язку в будь-якої особи, причетної до події, а лише замінює кредитора у вже існуючому зобов`язанні перед особою, відповідальною за завдані збитки. Тому страховик, звертаючись із позовом, зобов`язаний довести, що відповідач є саме тією особою, до якої перейшло право вимоги. У цій справі такого доказування позивач не здійснив у належному обсязі.
Відповідно до статті 108 Закону України «Про страхування» до страховика, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Ця норма кореспондує зі статтею 993 ЦК України і застосовується судом для оцінки правової природи вимоги позивача як суброгаційної. Водночас і ця норма вимагає встановлення особи, відповідальної за завдані збитки, а не лише особи, яка керувала транспортним засобом під час ДТП.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Ця норма застосовується лише за умови встановлення особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність і яка є відповідальною за шкоду. У цій справі позивач не надав належних доказів того, що саме ОСОБА_2 був страхувальником, власником, належним володільцем автомобіля або особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність за відповідним полісом. Саме тому посилання позивача на статтю 1194 ЦК України не доводить наявності підстав для стягнення коштів з відповідача.
Суд також бере до уваги, що дорожньо-транспортна пригода сталася 25 червня 2025 року. На час цієї події правове регулювання відносин у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснювалося Законом України від 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є чинним з 01 січня 2025 року. Застосування спеціального закону у сфері ОСЦПВ не змінює висновку суду, оскільки спеціальне страхове регулювання також не звільняє позивача від обов`язку довести належного відповідача та підстави покладення на нього цивільного обов`язку.
Суд приходить до висновку, що доводи позивача про перехід до нього права вимоги в порядку суброгації самі по собі не спростовують заперечення представника відповідача щодо неналежності відповідача. Право вимоги страховика переходить лише в тому обсязі і до тієї особи, до якої мав право вимоги страхувальник або потерпіла особа. Якщо позивач не довів, що потерпіла особа мала право вимоги саме до ОСОБА_2 як до належного боржника, суд не має правових підстав для задоволення позову.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що встановлення вини ОСОБА_2 у справі про адміністративне правопорушення є достатнім для покладення на нього цивільного обов`язку зі сплати різниці між розміром шкоди та страховою виплатою. Визнання особи винною за статтею 124 КУпАП підтверджує факт порушення Правил дорожнього руху, проте не вирішує питання про належного відповідача у цивільному спорі, не встановлює правову підставу володіння транспортним засобом і не замінює доказів, передбачених статтями 76, 77, 80, 81 ЦПК України.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що факт керування автомобілем MAN 18.220 автоматично свідчить про відповідальність відповідача як володільця джерела підвищеної небезпеки. Частина друга статті 1187 ЦК України пов`язує обов`язок із відшкодування шкоди не з будь-яким фактичним керуванням, а з володінням транспортним засобом на відповідній правовій підставі. За відсутності доказів такої правової підстави суд не може виходити з припущення, що відповідач був належним володільцем джерела підвищеної небезпеки.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що часткова виплата страховиком цивільної відповідальності у розмірі 43 082 грн 50 коп. підтверджує обов`язок відповідача сплатити залишок. Така виплата підтверджує врегулювання частини страхового випадку страховиком, однак не встановлює особу, яка повинна сплачувати різницю за статтею 1194 ЦК України. Для покладення такого обов`язку позивач мав довести, що саме відповідач є особою, яка застрахувала цивільну відповідальність або відповідальною особою за шкоду у відповідному матеріальному правовідношенні.
Суд відхиляє доводи позивача про можливість стягнення заявленої суми з відповідача за відсутності доказів його трудових правовідносин із юридичною особою, за якою зареєстровано автомобіль. Якщо автомобіль зареєстрований на юридичну особу, а водій керував ним у зв`язку з виконанням трудових або службових обов`язків, питання належного відповідача повинно оцінюватися з урахуванням статті 1172 ЦК України. Позивач не надав доказів, які дозволяли б суду встановити, чи діяв відповідач як працівник, чи як самостійний володілець, чи як інша особа, якій транспортний засіб було передано на правовій підставі. За таких умов висновок про його цивільну відповідальність перед позивачем був би припущенням, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що заявлені вимоги можуть бути задоволені попри розбіжність у прохальній частині позовної заяви. У вступній частині позову відповідачем зазначений ОСОБА_2 , тоді як у прохальній частині позивач просить стягнути кошти з ОСОБА_4 . Така розбіжність стосується не технічної описки у другорядних реквізитах, а самої особи, до якої адресовано вимогу про стягнення коштів. Суд, діючи в межах статті 13 ЦПК України, не вправі самостійно замінити особу боржника у резолютивній частині рішення та не вправі присудити кошти з особи, щодо якої прохальна частина позову сформульована суперечливо і невизначено.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, сформулювала висновок про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, боржником у межах суми страхового відшкодування виступає страховик особи, відповідальність якої застрахована, а особа, відповідальна за шкоду, може відповідати лише у частині, яка не покрита страховим відшкодуванням, за наявності передбачених законом підстав. Цей висновок застосовується судом тому, що позивач заявляє вимогу саме про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. Водночас зазначена правова позиція не звільняє позивача від обов`язку довести, хто саме є особою, відповідальною за завдані збитки, і чи є такою особою відповідач.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Також у практиці Великої Палати Верховного Суду сформовано підхід, за яким пред`явлення позову до неналежного відповідача за відсутності підстав для його заміни у встановленому процесуальним законом порядку має наслідком відмову у задоволенні позову. Цей висновок є релевантним для цієї справи, оскільки позивач не усунув розбіжність між відповідачем, зазначеним у справі, та особою, з якої просить стягнути кошти, а також не довів належності саме ОСОБА_2 як боржника.
Суд також враховує загальний правовий підхід Верховного Суду, за яким у справах про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, підлягає встановленню не лише факт вини водія у порушенні Правил дорожнього руху, а й те, хто є належним володільцем джерела підвищеної небезпеки, чи перебував водій у трудових або службових правовідносинах, чи діяв він у межах виконання трудових або службових обов`язків, чи мав самостійну правову підставу володіння транспортним засобом. Без встановлення цих обставин неможливо правильно вирішити питання про суб`єкта цивільної відповідальності.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач довів факт настання страхового випадку, факт виплати страхового відшкодування, факт часткового відшкодування коштів страховиком цивільної відповідальності та факт притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Разом із цим позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем за вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.
Судом встановлено, що автомобіль MAN 18.220, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований на юридичну особу, однак позивач не надав доказів перебування ОСОБА_2 у трудових правовідносинах із цією юридичною особою, не надав доказів виконання ним трудових або службових обов`язків під час ДТП, не надав доказів передачі йому транспортного засобу на підставі договору або іншого правового титулу, не довів, що саме відповідач є особою, яка на відповідній правовій підставі володіла джерелом підвищеної небезпеки.
Крім того, позовна заява містить істотну суперечність, оскільки відповідачем у справі зазначено ОСОБА_2 , тоді як у прохальній частині позивач просить стягнути кошти з ОСОБА_4 . За відсутності заяви про уточнення позовних вимог або заміну неналежного відповідача суд не має процесуальних підстав для усунення такої суперечності замість позивача.
Оскільки належність відповідача є необхідною передумовою задоволення позову, а позивачем її не доведено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 48, 51, 76, 77, 78, 80, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, статтями 993, 1166, 1172, 1187, 1188, 1194 ЦК України, статтею 108 Закону України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог приватного акціонерного товариства "Інноваційний страховий капітал" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 17967,50 грн., відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний зміст рішення виготовлений 22.06.2026.

Суддя       Роман БАКЛАНОВ