Роздільнянський районний суд Одеської області
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/1017/25 
Номер провадження: 1-кп/511/95/26
12 червня 2026 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
прокурорів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 , 
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області кримінальне провадження №12025162390000063, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.01.2025 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Роздільна Одеської області, громадянина України,освіта середня, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працючого, не одруженого, раніше не судимого, 
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України (надалі - КК України),
ВСТАНОВИВ:
Обвинувачення , визнане судом доведеним.
ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним та облікованим тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного НОМЕР_1 від 15.11.2021 року, отримавши спеціальність робітника будівельних робіт, рядового сержантського і старшинського складу запасу, перебуваючи на групі обліку А (всі види Збройних Сил України, родів військ і служб, для яких не визначені особливі вимоги щодо проходження військової служби), пройшов 24.01.2025 року військово-лікарську комісію, що підтверджується довідкою №18/18 та визнаний придатним до військової служби.
Так, ОСОБА_4 , 24.01.2025 року був повідомлений працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 у встановленому законом порядку про загальну мобілізацію, необхідність такої мобілізації та його призову на військову службу під час мобілізації, обов`язкового прибуття до ТЦК та СП та отримання повістки. Крім цього, ОСОБА_4 було роз`яснено, що у разі ухилення від мобілізації він буде притягнений до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України. 
Однак, ОСОБА_4 , умисно, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, не маючи підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», через недобросовісну поведінку і посилаючись на заміну військової служби на невійськову (альтернативну) службу, перебуваючи у вечірній час 24.01.2025 року у ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , відмовився від отримання повістки для проходження військової служби за мобілізацією та мобілізаційного розпорядження і таким чином ухилився від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни, тобто відмовився від проходження військової служби та відправки у військову частину, мотивуючи відмову тим, що військова служба суперечить його релігійним переконанням, чим ухилився від призову на військову службу під час загальної мобілізації, оголошеної 24 лютого 2022 року, згідно з Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію», на особливий період, а саме в період воєнного стану, введеного із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», тим самим, порушивши вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та вимоги Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію». 
Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ст. 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Позиція обвинуваченого у суді.
Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчинені злочину не визнав та в суді пояснив, що він з 11 липня 2015 року є охрещеним Свідком Єгови. Також 10.12.2021 року його було призначено дяконом, служителем збору. При оновлюванні військово-облікових даних в базі «Резерв+» , він побачив, що перебуває у розшуку і притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку.
Він добровільно прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_4 , пройшов військово-лікарську комісію, однак відмовився отримувати повістку і прибути до військової частини для проходження військової служби під час мобілізації. Проходження військової служби є неприйнятним для нього в силу релігійних переконань. Згоден лише на проходження альтернативної невійськової служби. Альтернативну службу йому не запропонували . 
Обвинувачений зазначив, що він охрещений та став ОСОБА_6 , та з моменту початку вивчення Біблії має глибокі і чіткі переконання, які не дозволяють йому бути військовим і підтримувати військові дії, брати до рук зброю, допомагати військовим. Його релігійні погляди на заборону служби у війську глибокі і порушити він їх не може. При цьому він пройшов альтернативну службу замість строкової у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями у 2019-2021 роках у міському водоканалі на посаді слюсаря.
Між тим суд, незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини до вчинення вказаного злочину, суд вважає, що його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримынального правопорушення повністю підтверджена та доведена наданими по справі доказами і впепршу чергу показами свідків.
Докази винуватості .
До висновків щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України дійшов, провівши судовий розгляд в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до обвинувального акта за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Положеннями п.1 ч.1 ст.91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Диспозиція ст. 336 КК України передбачає кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Так допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , головний спеціаліст ІНФОРМАЦІЯ_3 підтвердив факт відмови обвинуваченого від отримання повістки на військову службу та пояснив, що з квітня 2024 року він працює на вказаній посаді та на службі, був присутнім 24.01.2025 року при врученні повістки та мобілізаційного розпорядження ОСОБА_4 для прибуття його на військову службу під час мобілізації до військової частини.
При врученні повістки останній в його присутності та в присутності співробітника ТЦК ОСОБА_8 під відеозапис відмовився від її отримання та усно наголосив, що хоче проходити альтернативну службу через релігійні переконання. Між тим будь-яких звернень від ОСОБА_4 щодо проходження альтернативної військової служби на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходило. За законом заяви про альтернативну службу подаються до військової адміністрації. 
Також допитаний у суді свідок ОСОБА_8 ,  інспектор мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3  пояснив, що обвинуваченого ОСОБА_4 бачив в у ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме під відеозапис за розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 в приміщенні РТЦК 24.01.2025 року вручав ОСОБА_4 повістку та мобілізаційне розпорядження щодо прибуття його на військову службу у військову частину за призовом під час мобілізації. Однак ОСОБА_4 відмовився від її отримання через релігійні переконання. При проведення даної дії був присутній також співробітник ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 .
В свою чергу свідок захисту ОСОБА_9 допитаний у судовому засіданні пояснив, що йому відомо, що ОСОБА_10 відмовився отримувати повістку для проходження військової служби під час мобілізації, так як в нього є глибокі релігійні переконання. Він тривалий час вже є свідком ОСОБА_11 , до цього збору відноситься і він, вони разом бувають на зборах, ОСОБА_4 читає проповіді.
Також вина обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні повністю підтверджується дослідженими та оголошеними в судовому засіданні письмовими доказами:
- витягом з ЄРДР за кримінальним провадженням №12025162390000063 від 24.01.2025 року, з якого вбачається, що 24.01.2025 до чергової частини Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення від оперативного черргового ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , який відповідно до довідки ВЛК визначений придатним для проходження військової служби, але не маючи законних підстав відмовляється від виконання своїх Конституційних обов`язків по захисту Батьківщини та військової служби за мобілізацією. Правова кваліфікація ст.336 КК України (а.к.п.77 том №1);
- повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 від 27.01.2025 року за вих.№1/602 про кримінальне правопорушення за статтею 336 КК України, вчинене громадянином ОСОБА_4 (а.к.п.80 том№1);
- мобілізаційним розпорядженням та контрольним талоном мобілізаційного розпорядження, відповідно до яких: солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахований до ВОС №956647, необхідно з`явитися протягом чотирьох годин, мобілізаційне розпорядження одержав 24.01.2025 р., від підпису відмовився (а.к.п.81-82 том № 1);
- довідкою №18/18 військово-лікарської комісії від 24.01.2025 року, та карткою обстеження та медичного огляду відповідно до яких солдат запасу ОСОБА_4 придатний до військової служби (а.к.п.83-84 том №1);
- витягом з журналу реєстрації повісток на відправку до навчальних центрів та військових частин, з якого встановлено, що за з/п№ 420 є запис про вручення ОСОБА_4 повістки від 24.01.2025 року про відправку до військової частини, проте відсутній підпис останнього, оскільки відмовився (а.к.п.85-87 том №1);
- витягом з журналу вручення мобілізаційних розпоряджень військовозобов`язаним, призначеним у команди ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якого встановлено, що за з/п № 937 є запис про видачу ОСОБА_4 такого розпорядження від 24.01.2025 року про відправку до ВОС №956647, проте відсутній підпис останнього (а.к.п.88-90 том №1);
- протоколом огляду предмету та зафіксованого на ньому відеозапису від 27.01.2025 року на цифровому CD-R диск "My MEDIA" об`ємом пам`яті 700, який було переглянуто у судовому засіданні і з якого судом встановлено, що 27.01.2025 року в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 гр. ОСОБА_4 від отримання повістки та проходження військової служби за мобілізацією відмовився (а.к.п.94-97 том №1);
- постановою слідчого від 27.01.2025 року, якою цифровий CD-R диск марки "My MEDIA" об`ємом пам`яті 700, з відеозаписом відмови гр. ОСОБА_4 від отримання повістки та проходження військової служби за мобілізацією, визнаний речовим доказом по матеріалам кримінального провадження (а.к.п.98-99, том №1)
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Суд визнає належними та допустимими доказами, які були досліджені в судових засіданнях, оскільки вони відповідають вимогам КПК України, порушень вимог ст.ст. 104, 106, 223 КПК України чи вимог ст.ст. 87, 99 КПК України не виявлено та стороною захисту не доведено.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи не спростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких й узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Суд вважає, що наведені докази в своїй сукупності поза всяким розумним сумнівом доводять факти того ,що військовозобов`язаний ОСОБА_4 всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», , з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином попереджений щодо вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» без вагомих причин відмовився від проходження військової служби, ухилившись таким чином від призову за мобілізацією в особливий період.
Щодо посилання ОСОБА_4 на неможливість призову на військову службу через наявність релігійних переконань, суд зазначає таке.
Так висновок щодо застосування норм права до обставин, подібних до встановлених у цьому провадженні, сформульовано об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25) і він зводиться до того, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. 
Частина 2 статті 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2 ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.
Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.
Також у постанові від 27.10.2025 зазначено, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), об`єднана палата, однак вважала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішується по кримінальному провадженню.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент, при цьому відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас, об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК України, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
З урахуванням викладеного вище висновку об`єднаної палати, суд приходить до висновку , що призов на військову службу ОСОБА_4 під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним, а його дії є ухиленням від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні ст. 336 КК України.
Висновок суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого.
Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність вини  ОСОБА_4 у вчиненні вище зазначеного кримінального правопорушення, а його дії правильно кваліфіковані за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Щодо призначення покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, згідно з вимогами ст.ст. 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного кримінального злочину й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення злочину і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкта посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відносяться до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого та враховує ті обставини, що він характеризується задовільно за місцем проживання (а.к.п.106, том.1), на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (а.к.п.105, том №1), раніше не судимий і до кримніальної відповідальності не притягався. (а.к.п.104 том №1)
Обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.
Обставини, передбачених ст.67 КК України, що обтяжують покарання ОСОБА_4 судом також не встановлено.
За приписами ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого
Згідно наданої суду досудової доповіді відносно ОСОБА_4 Роздільнянським районним відділом ДУ «Центр пробації», вбачається, що існує середня ймовірність вчинення повторного правопорушення, при середньому рівні ризику небезпеки для суспільства та орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства(а.к.п.41-45).
Так у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
За правилами ст. 75 ККУкраїни в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, вмотивувавши належним чином своє рішення.
За встановлених вище обставин, враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засудженого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи на те, що кримінальне правопорушення ОСОБА_4 вчинив вперше, його тяжкість (є нетяжким злочином), висновки досудової доповіді органу пробації, зміст довідки релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» від 16.01.2025 №911 про те, що з 11.07.2015 року ОСОБА_4 є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а з 10.12.2021 року призначений на посаду священнослужителя – служителм (дияконом) збору, колегія суддів вважає, що обставини цього конкретного кримінального провадження, які підлягають врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставами для висновку необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ст.336 КК України та  суд вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України.
Позиція суду при призначенні покарання із застосуванням ст.75 КК України відповідає судовій практиці про призначення покарань за ст.336 КК України Верховного суду, наведеній в постанові ОП ВС від 27.10.2025 року у справі №573/838/24, постанові ВС від 06.05.2026 року у справі №679/1595/24.
Запобіжний захід ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувався і на теперішній час підстав для його застосування не вбачається.
Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні. Цивільний позов по справі не заявлявся.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. 368, 369, 371,373,374 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три)роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_4  від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 3 (три ) роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речові докази по кримінальному провадженню, а саме: цифровий CD-R диск марки "My MEDIA" об`ємом пам`яті 700, з відеозаписом відмови гр. ОСОБА_4 від отримання повістки та проходження військової служби за мобілізацією, - зберігати при матеріалах кримінального провадження після набрання вироком суду законної сили.
Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня отримання копії вироку учасниками судового провадження.
Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення
Суддя                     ОСОБА_1