Справа № 521/18202/24
Номер провадження № 2/521/293/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року м. Одеса Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді – Бобуйок І.А., 
секретаря судового засідання – Литвиненко А.Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

05.11.2024 року позивач звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд: поділити майно, наступним чином: 
- поділити квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа квартири становить 45,2 М2 та житлова площа квартири становить 30,8 М2 шляхом визнання права власності по 1\2 частині в ідеальних частках за кожним із подружжя ОСОБА_2 , РНОКП НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_2 ;
- стягнути з ОСОБА_2 РНОКП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 361825 (триста шістдесят одну тисячу вісімсот двадцять п`ять ) грн. 00 копійок як компенсацію від вартості 1\2 частки транспортних засобів марки HONDA CIVIC, 2008 року випуску та FORD FIESTA, 2012 року випуску, транспортні засоби залишити у власності відповідачки по справі ;
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.11.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження.
12.11.2024 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. 
25.11.2024 року представник відповідачки на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
25.11.2024 року представником ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву, в якій просив суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 . 
04.12.2024 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особистою приватною власністю. 
21.01.2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення доказів. 
Клопотання представника ОСОБА_1 про забезпечення доказів було задоволено ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси. 
Ухвалою від 21.01.2025 р. Малиновського районного суду м. Одеси було задоволено клопотання ОСОБА_2 і призначено судово-транспорту експертизу. 
04.07.2025 року до суду надійшла заява про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щоло предмету спору на боці відповідача. 
03.12.2025 року на адресу Хаджибейського районного суду м. Одеси надійшов висновок експерта по судово-транспортній експертизі. 
03.12.2025 року ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси було відновлено провадження по справі. 
20.01.2026 року ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 . 
24.03.2026 року від представника ОСОБА_1 надійшла заява про заміну предмету позову, в якій просить: 
- в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 571 193 (П`ятсот сімдесят одну тисячу сто дев`яносто три) гривні 50 копійок, що становить 1/2 частину коштів виручених від продажу квартири АДРЕСА_4 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 244 424 (Двісті сорок чотири тисячі чотириста двадцять чотири) гривні 00 копійок як компенсацію від вартості 1/2 частки транспортних засобів марки HONDA CIVIC, 2008 року випуску та FORD FIESTA, 2012 року випуску; 
- судові витрати по розгляду цієї справи у виді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покласти на відповідача по справі .
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 25.03.2026 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті.
Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовити. Представник відповідачки ОСОБА_2 у судовому засідані позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, а зустрічний позов ОСОБА_2 підтримав та просив його задовольнити. Третя особа та її представник в судове засідання з`явилися, письмових пояснень не надавали, жодний з позовів не підтримували. 
Дослідивши матеріали справи, вислухавши поснення сторін, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та у відмові у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що з 31.12.2019 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Шлюб зареєстровано Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №4526, серія НОМЕР_3 . 
Шлюб було розірвано 02.10.2024 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у цивільній справі №521/13348/24. 
Судом встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними, як подружжям було куплено квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 45,2 м2 та житловою площею 30,8 м2. Договір купівлі – продажу квартири АДРЕСА_4 було оформлено нотаріально від 30.01.2020 року та зареєстровано в реєстрі за № 170, а право власності на квартиру було оформлено на ім`я дружини ОСОБА_2 . Даний факт підтверджується договором купівлі – продажу від 30.01.2020 року, зареєстрований в реєстрі під №170. Право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.01.2020 р., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2019470051101, номер запису про право власності: 35264220.
ОСОБА_1 06.06.2024 року дав нотаріально посвідчену заяву, що зареєстрована в реєстрі № 763, про згоду на продаж та укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , що є спільною сумісною власністю, як таке, що набута у зареєстрованому шлюбі. 
Судом було встановлено, що ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі – продажу квартири від 07.11.2024 року посвідченим приватним нотаріусом Гусєвою А.Л., зареєстровано в реєстрі №814. 
У відповідності до вище зазначеного договору купівлі-продажу, ціна проданого об`єкту нерухомості становить 1142387 грн. 00 коп.
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними, як подружжям було куплено: 
-HONDA CIVIC, 2008 року випуску, що зареєстровано на відповідачку 14.03.2020 року, дз НОМЕР_4 ; 
-FORD FIESTA , 2012 року випуску , що зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 30.08.2024 року, дз НОМЕР_5 . 
HONDA CIVIC, 2008 року випуску, що зареєстровано на відповідачку 14.03.2020 року, дз НОМЕР_4 , згідно з відповіді Територіального сервісного центру МВС №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях, 13.11.2024 року був укладений договір купівлі-продажу № 5141/2024/4996176 транспортного засобу, який був укладений в ТСЦ №5141. В той же день була здійснена перереєстрація транспортного засобу на ОСОБА_5 . 
Судом було досліджено всі докази, та призначено судово-транспортну експертизу. Підставою для призначення експертизи стало те, що: транспортний засіб HONDA CIVIC, 2008 року випуску був проданий ОСОБА_5 , а FORD FIESTA, 2012 року випуску відповідачка не мала змоги надати суду, оскільки даний транспортний засіб перебуває у інших фізичних осіб та його місце знаходження невідоме.
Згідно з частиною першою статті 102 ЦПК України висновок експерта — це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (частина друга статті 102 ЦПК України).
Статтею 103 ЦПК України визначено умови призначення судом експертизи: суд призначає експертизу за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів з цих питань або висновки викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідно до статті 104 ЦПК України суд призначає експертизу ухвалою, в якій зазначає: підстави для призначення експертизи; прізвище, ім`я та по батькові експерта або найменування експертної установи, в якій має бути проведена експертиза; питання, з яких має бути проведена експертиза; об`єкти, що підлягають дослідженню; матеріали, що передаються для дослідження; строк, протягом якого має бути складено висновок.
Оцінка висновку експерта здійснюється судом відповідно до статті 110 ЦПК України за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ, включаючи висновок експерта, не має для суду наперед встановленого значення.
03.12.2025 року на адресу Хаджибейського районного суду було надіслано висновок експерта від ОНДІСЕ. За результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи, експерти прийшов до такого висновку: 
Ринкова вартість транспортного засобу, аналогічного КТЗ HONDA CIVIC, 2008 року випуску, дз НОМЕР_4 станом на дату складання висновку становить: 247 690,00 грн. 
Ринкова вартість транспортного засобу, аналогічного КТЗ FORD FIESTA, 2012 року випуску, дз НОМЕР_5 станом на дату складання висновку становить: 241 158,00 грн. 
Щодо квартири АДРЕСА_4 .
Дана квартира АДРЕСА_4 була придбана подружжям 30.01.2020 року, що підтверджується договором купівлі-продажу, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від 30.01.2020 року, зареєстровано в реєстрі №170 приватним нотаріусом Крикливою О.М.
ОСОБА_7 своєю заявою від 30.01.2020 року №169 засвідчив, що грошові кошти, що витрачаються на придбання вищезазначеного майна є спільною сумісною власністю подружжя. Придбане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності, як таке, що набуте за час шлюбу. 
Згідно заяви ОСОБА_7 від 06.06.202024 року №763, ОСОБА_7 надав свою згоду дружині ОСОБА_2 на продаж та укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , що є спільною сумісною власністю, як така, що набута в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. 
Дана квартира була продана, що підтверджується договором купівлі – продажу квартири, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 від 07.11.2024 року посвідченим приватним нотаріусом Гусєвою А.Л., зареєстровано в реєстрі №814.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як встановлено ст. 60 СК України.
Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);мета придбання майна. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, спростувати цю презумпцію зобов`язана сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Відповідачка за зустрічною позовною заявою стверджує, що квартиру АДРЕСА_4 належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки куплена за її особисті кошти. 
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Таким чином, суд відмовляє у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю. 
Суд вважає, що квартира АДРЕСА_4 є об`єктом спільної сумісної власності, яка була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу. 
Вказаний висновок суду підтверджується заявою ОСОБА_1 від 30.01.2020 року №169, яка була подана при купівлі квартири АДРЕСА_4 та заявою від 06.06.2024 року №763, яка була подана перед продажем квартири АДРЕСА_4 . 
В даний заявах засвідчено, що квартира АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю, як така, що набута за грошові кошти в зареєстрованому шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно продана в зареєстрованому шлюбі, як спільна сумісна власність подружжя.
Суде не було надоно доказів, що ОСОБА_2 , придбала дану квартиру за особисті кошти, які вона заощаджувала та зберігала для купівлі об`єкта нерухомості. Виписка по рахунку на який надходили її заробітна плата на яку посилається ОСОБА_2 не є доказом, оскільки кошти були отримані під час того, як відповідачка була на посаді директора. За період виконання обов`язків вона мала змогу витрачати ці кошти на задоволення власних природніх потреб, що ставить під сумнів, що саме ці гроші були використані для купівлі квартири АДРЕСА_4 . 
Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.
Як закріплено ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Також, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Суд враховує під час розгляду справи рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), та звертає увагу відповідача, що незалежно від того який проміжок часу сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, чи один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору – це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та до відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин.
Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 тієї ж статті ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Судом встановлено, що судові витрати на правничу допомогу позивача склали 50000 гривень 00 копійок. 
На підтвердження вказаного факту в матеріалах справи наявні посвідчені копії: Договору про надання правової допомоги №б/н від 25.10.2024 року, Акт прийому-передачі до Договору про надання правової допомоги №б/н від 25.10.2024 року, розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу до договору №б/н від 25.10.2024 року, квитанцією від 23.03.2026 року, згідно яких позивач сплатив для адвоката вартість правової допомоги у розмірі 50000,00 гривень.
Представник відповідача подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Суд вирішив задовольнити дане клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. 
У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З огляду на вище зазначена, суд вважає, що дана справа не є складною: предмет спору є однозначним та типовим для судової практики, зводиться до з`ясування обставин, що не потребували значного дослідження доказів чи правового аналізу нестандартних правовідносин. Правова позиція сторони не містила складних теоретичних конструкцій чи посилань на суперечливу судову практику.
Суд також бере до уваги, що обсяг процесуальних документів, складених адвокатом, є незначним; участь представника у судових засіданнях не пов`язувалась із тривалими дебатами чи необхідністю дослідження значного масиву доказів. За таких обставин заявлений розмір гонорару не відповідає принципу співмірності й не може бути відшкодований у повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплачених витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Відповідно до позиції викладеній у постанові Верховного Суду у справі № 910/4881/18 від 18.12.2018 року, зменшення витрат на правову допомогу можливе лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності.
Згідно постанови Верховного Суду у справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року, за умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені. Верховний Суд прийшов до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 р. у справі №826/2689/15 зазначив, зокрема, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 08.04.2019 р. у справі № 922/619/18, суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи.
Верховний Суд розглядаючи справи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу неодноразово звертав увагу, також, на сутність стягнення судом таких судових витрат, зазначаючи, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу є не лише компенсацією стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону, утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, зокрема у сфері публічно-правових відносин (постанови Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 826/841/17, від 24.10.2019 р. у справі № 820/4280/17, від 25.10.2019 р. у справі № 826/13270/16).
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за первісний позов у розмірі 15140 гривень 00 копійок, що підтверджується квитанцією № 0.0.3973765457.1 від 29.10.2024 року, судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 605, гривень 60 копійок, що підтверджується квитанцією №0.0.3973764979.1.1 від 29.10.2024 року.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123).
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянки України № НОМЕР_6 орган що видав № 6515 від 10.01.2020 року дійсний до 10.01.2030 року, ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_7 виданий Ладижинським МВ ГУМВС України у Вінницькій області від 15.12.2000 року, ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) 571 193 гривень 50 копійок (п`ятсот сімдесят одну тисячу сто дев`яносто три) гривні 50 копійок, що становить 1/2 частину коштів отриманих від продажу квартири АДРЕСА_4 . 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянки України № НОМЕР_6 орган що видав № 6515 від 10.01.2020 року дійсний до 10.01.2030 року, ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_7 виданий Ладижинським МВ ГУМВС України у Вінницькій області від 15.12.2000 року, ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) 123 845 гривень 00 копійок (сто двадцять три тисячі вісімсот сорок п`ять) гривень 00 копійок, що становить 1/2 частини від вартості транспортного засобу марки HONDA CIVIC, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_8 . 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянки України № НОМЕР_6 орган що видав № 6515 від 10.01.2020 року дійсний до 10.01.2030 року, ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_7 виданий Ладижинським МВ ГУМВС України у Вінницькій області від 15.12.2000 року, ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) 120 579 гривень 00 копійок (сто двадцять тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 00 копійок, що становить 1/2 частини від вартості транспортного засобу марки FORD FIESTA , 2012 року випуску, р.н. НОМЕР_9 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянки України № НОМЕР_6 орган що вижав № НОМЕР_10 від 10.01.2020 року дійсний до 10.01.2030 року, ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_7 виданий Ладижинським МВ ГУМВС України у Вінницькій області від 15.12.2000 року, ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 15745 (п`ятнадцять тисяч сімсот сорок п`ять) гривень 60 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянки України № НОМЕР_6 орган що вижав № НОМЕР_10 від 10.01.2020 року дійсний до 10.01.2030 року, ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_7 виданий Ладижинським МВ ГУМВС України у Вінницькій області від 15.12.2000 року, ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) суму втрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлений 29.04.2026 року. 

СУДДЯ: І.А. Бобуйок