ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/3147/24 пров. № А/857/2570/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року у справі №300/3147/24 за адміністративним позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про про стягнення заборгованості, -

суддя в 1-й інстанції – Матуляк Я. П.,
час ухвалення рішення – 05 липня 2024 року,
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач – Головне управління ДПС в Івано-Франківській області звернулося в суд з позовом до відповідача - ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього заборгованість в сумі 87186,19 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в дохід бюджету заборгованість в сумі 87186 (вісімдесят сім тисяч сто вісімдесят шість) гривень 19 копійок. 

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що він не був повідомлений належним чином про розгляд справи, що є підставою для скасування судового рішення. Крім того, звертає увагу на те, що він є власником нежитлових будівель, які підлягають використанню в сільськогосподарській діяльності, а тому відповідно до п.«е», «ж» ст.266.2.2 Податкового кодексу України не є базою оподаткування. Зазначає, що з 2015 року його місце проживання, а саме: АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи. Крім того, вказане місце проживання підтверджено при розгляді справи №300/2264/19. Вказує, що усі податкові зобов`язання направлені за іншою адресою, а тому не є узгодженими. Крім того, податкову вимогу йому за його офіційною адресою надіслано не було. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, оскільки матеріали справи містять докази направленння податкових повідомлень – рішень за двома адресами, і такі в силу вимог ст.42 ПК України вважалися належним чином врученими відповідачу, вказані податкові повідомлення-рішення в судовому порядку не оскаржувалися, а тому вважаються узгодженими, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в контролюючому органі як платник податків.
Контролюючим органом визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості згідно з податковими повідомленнями-рішеннями форми "Ф" від 12 травня 2020 року за №0069106-5233-0912 за 2019 рік у розмірі 1358,73 грн (а.с.6), від 12 травня 2020 року №0069107-5233-0912 за 2019 рік у розмірі 12700,94 грн (а.с.6), від 10 червня 2021 року за №0721382-2408-0912 за 2020 рік у розмірі 1409,66 грн (а.с.10), від 10 червня 2021 року за №0721383-2408-0912 за 2020 рік у розмірі 13177,01 грн (а.с.10), від 15 вересня 2022 року за №1421113-2411-0912 за 2021 рік у розмірі 18261,60 грн (а.с.15), від 15 вересня 2022 року за №1419488-2411-0912 за 2021 рік у розмірі 1953,60 грн (а.с.15), від 30 травня 2023 року за №0485857-2411-0912-UA26080230000035462 за 2022 рік у розмірі 3703,70 грн (а.с.19), від 30 травня 2023 року за №0485951-2411-0912-UA26080230000035462 за 2022 рік у розмірі 34620,95 грн (а.с.19), що разом становить 87186,19 грн.
Вказані податкові повідомлення-рішення направлялись відповідачу, однак були повернуті на адресу позивача, що підтверджується конвертами, копія яких містяться у матеріалах справи (а.с.7,11,12,16,17,20,21).

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що направлені відповідачу податкові повідомлення-рішення форми "Ф" від 12 травня 2020 року за №0069106-5233-0912 та за №0069107-5233-0912, від 10 червня 2021 року за №0721382-2408-0912 та за №0721383-2408-0912, від 15 вересня 2022 року за №1421113-2411-0912 та за №1419488-2411-0912, від 30 травня 2023 року за №0485857-2411-0912-UA26080230000035462 та за №0485951-2411-0912-UA26080230000035462, є врученими відповідачу на підставі статті 42 та абзацу 3 пункту 58.3. статті 58 Податкового кодексу України, оскільки відповідачем у відповідності до статті 56 Податкового кодексу України не порушена процедура адміністративного узгодження податкового зобов`язання, визначеного вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, тому сума грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у загальному розмірі 87186,19 грн, є узгодженою, і відповідач зобов`язаний погасити вищевказану суму узгодженого грошового зобов`язання.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо підставності задоволених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.
Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до пп.21.1.1 п.21.1 ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.
Згідно з п.16.1.4. ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Положеннями ст.19-1 ПК України визначено функції податкового органу, до яких, зокрема, відноситься здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків та зборів, своєчасністю подання податкової звітності, здійснення контролю за погашенням податкового боргу з податків та зборів платників податків, у тому числі тих, майно яких перебуває у податковій заставі, організовує роботу та здійснює контроль за застосуванням арешту майна платника податків, що має податковий борг, та/або зупинення видаткових операцій на його рахунках у банку, здійснює інші функції, визначені цим Кодексом та законами України. 
За змістом п.57.3 ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом з причин, пов`язаних з порушенням податкового законодавства (за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу), платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. 
Відповідно до пп.“а” пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Згідно з п.59.1 ст.59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Покликання апелянта на неправомірність податкової вимоги у спірних правовідносинах, на яку покликається позивач і яку взяв до уваги суд першої інстанції, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються встановленими обставинами у рішенні суду, яке набрало законної сили, на яке, зокрема і покликається відповідач – постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі №300/2264/19, де зазначено, що позивачем надіслано відповідачу податкову вимогу форми «Ф» від 15 жовтня 2014 р. за №988-25 на суму 1587,43 грн, яка отримана та залишена без реагування, а податковий борг не погашено. Доказів на спростування вказаного факту матеріали справи не містять, і відповідачем таких не надано. 
Крім того, за змістом пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пункт 58.3 ст.58 ПК України передбачає, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Відповідно до п.42.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з п.45.1 ст.45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї податкової адреси.
Крім того, п.42.5 ст.42 ПК України передбачає, що у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків.
За змістом п.70.1 ст.70 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).
Відповідно до пп.70.2.4 п.70.2 ст.70 ПК України до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство.
Згідно з п.70.5 ст.70 ПК України фізична особа подає облікову картку фізичної особи - платника податків або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) до контролюючого органу за своєю податковою адресою, а фізична особа, яка не має постійного місця проживання в Україні, - контролюючого органу за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об`єкта оподаткування.
Для заповнення облікової картки фізичної особи - платника податків використовуються дані документа, що посвідчує особу.
Пункт 70.6 ст.70 ПК України передбачає, що органи державної реєстрації актів цивільного стану, органи, що здійснюють реєстрацію фізичних осіб, зобов`язані подавати відповідним контролюючим органам інформацію щодо зміни даних, які включаються до облікової картки фізичної особи - платника податків, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця.
Порядок подання такої інформації та взаємодії суб`єктів інформаційних відносин визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання п.70.6 ст.70 ПК України Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 грудня 2011 року №1386, якою затвердив Порядок подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів (далі – Порядок №1386), який визначає механізм подання відповідно до Податкового кодексу України та Закону України "Про інформацію" суб`єктами інформаційних відносин контролюючим органам інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів (п.1).
Відповідно до ідентифікаційних та реєстраційних даних, а також долученої відповідачем копії паспорта, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.63).
Як вбачається з матеріалів справи, податкові повідомлення-рішення форми "Ф" від 10 червня 2021 року за №0721382-2408-0912 та за №0721383-2408-0912, від 15 вересня 2022 року за №1421113-2411-0912 та за №1419488-2411-0912, від 30 травня 2023 року за №0485857-2411-0912-UA26080230000035462 та за №0485951-2411-0912-UA26080230000035462 надсилалися платнику податків рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням на адресу: АДРЕСА_3 (а.с.12, 17, 20) та такі були повернуті позивачу без вручення адресату із зазначенням причин їх невручення: "адресат відсутній за вказаною адресою".
Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що з матеріалів справи також вбачається, що вищезгадані податкові повідомлення-рішення направлялися і за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7,11,16, 21), про яку вказує відповідач у доводах апеляційної скарги, проте і за цією адресою такі були повернуті позивачу без вручення адресату із зазначенням причин їх невручення: "адресат відсутній за вказаною адресою", «за закінченням терміну зберігання», і такі відповідно до положень п.42.5 ПК України вважаються врученими, що спростовує доводи апелянта про те, що податкові повідомлення-рішення від 12 травня 2020 року №0069106-5233-0912 за 2019 рік у розмірі 1358,73 грн (а.с.6), від 12 травня 2020 року №0069107-5233-0912 за 2019 рік у розмірі 12700,94 грн (а.с.6), від 10 червня 2021 року №0721382-2408-0912 за 2020 рік у розмірі 1409,66 грн (а.с.10), від 10 червня 2021 року №0721383-2408-0912 за 2020 рік у розмірі 13177,01 грн (а.с.10), від 15 вересня 2022 року №1421113-2411-0912 за 2021 рік у розмірі 18261,60 грн (а.с.15), від 15 вересня 2022 року №1419488-2411-0912 за 2021 рік у розмірі 1953,60 грн (а.с.15), від 30 травня 2023 року №0485857-2411-0912-UA26080230000035462 за 2022 рік у розмірі 3703,70 грн (а.с.19), від 30 травня 2023 року №0485951-2411-0912-UA26080230000035462 за 2022 рік у розмірі 34620,95 грн за адресою: м. Снятин, вул.Заводська, буд.28 не направлялись.
Також щодо доводів апелянта про те, що він є власником нежитлових будівель, які підлягають використанню в сільськогосподарській діяльності, а тому відповідно до п.«е», «ж» ст.266.2.2 Податкового кодексу України такі не є базою оподаткування, то колегія суддів вказані доводи не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що позивач звертався в суд з позовом про оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень з підстав неправильного їх прийняття.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що направлені відповідачу податкові повідомлення-рішення форми "Ф" від 12 травня 2020 року №0069106-5233-0912 та №0069107-5233-0912, від 10 червня 2021 року №0721382-2408-0912 та №0721383-2408-0912, від 15 вересня 2022 року №1421113-2411-0912 та №1419488-2411-0912, від 30 травня 2023 року №0485857-2411-0912-UA26080230000035462 та №0485951-2411-0912-UA26080230000035462 є врученими відповідачу на підставі статті 42 та абзацу 3 пункту 58.3. статті 58 Податкового кодексу України, оскільки відповідачем у відповідності до ст.56 Податкового кодексу України не порушена процедура адміністративного узгодження податкового зобов`язання, визначеного вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, тому сума грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у загальному розмірі 87186,19 грн, є узгодженою, і відповідач зобов`язаний погасити вищевказану суму узгодженого грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги у вищезазначених доводах не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Щодо доводів апелянта про те, що він не був обізнаний про розгляд справи, що є порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, то колегія суддів такі відхиляє, оскільки матеріали справи містять докази в силу вимог закону направлення позивачем позовної заяви з додатками (а.с.31-33) при зверненні з позов у суд, що спростовує вказані доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року у справі №300/3147/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 06 травня 2026 року.