ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 307/1462/15-ц
провадження № 61-1110св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.

учасники справи:
позивач - Тячівська районна прокуратура в інтересах держави в особі Усть-Чорнянської селищної ради;
відповідач -  ОСОБА_1 ; 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Собослоя Г. Г., Джуги С. Д.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року прокурор Тячівського району звернувся до суд з позовом в інтересах Усть-Чорнянської селищної ради до ОСОБА_1 про зміну договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням 20 сесії 5 скликання Усть-Чорнянської селищної ради від 17 серпня 2007 року № 229, затверджено проект із землеустрою щодо відводу земельної ділянки на умовах оренди ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0578 га для здійснення підприємницької діяльності будівництва та обслуговування мотельного комплексу та вирішено надати в оренду ОСОБА_1 вказану земельну ділянку. 20 серпня 2007 року між Усть-Чорнянською селищною радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди цієї земельної ділянки, який 27 вересня 2007 року зареєстрований у Тячівському відділі ЗРФ ДП «Центр ДЗК» за № 2124456500-0407070900007. Предметом зазначеного договору є земельна ділянка загальною площею 0,0578 га. Згідно пункту 5 вказаного договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 10115,00 грн. Також, відповідно до п. 7 земельна ділянка передається в оренду терміном на 49 років. Крім того, згідно пункту 8 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 2 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 202,30 грн на рік. Пунктом 1 рішення 27 сесії 6 скликання Усть-Чорнянської селищної ради від 23 березня 2015 року № 410, внесено зміни до п. 8 договору оренди спірної земельної ділянки та викладено в наступній редакції: «орендна плата за користування, вказаною в договорі земельною ділянкою сплачується виключно у грошовій формі і становить 5% від нормативно грошової оцінки» Пунктом 2 вищевказаного рішення Усть-Чорнянської селищної ради зобов`язано ОСОБА_1 укласти з Усть-Чорнянською селищною радою додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, площею 0,0578 га, для підприємницької діяльності (будівництво та обслуговування мотельного комплексу), яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Рекомендованим листом від 01 квітня 2015 року № 44 орендаря було проінформовано про рішення 27 сесії VI скликання Усть-Чорнянської селищної ради. Також, запропоновано за взаємною згодою та в найкоротший термін внести зміни (укласти додаткову угоду) до діючого договору оренди земельної ділянки, що є ні чим іншим, як направлення пропозиції укласти договір про яку йдеться у статтях 604, 642 ЦК України. 

В зв`язку із введенням в дію Податкового кодексу України (далі - ПК України) з 01 січня 2011 року (від 02 грудня 2010 року N 2755-УІ) Закон України «Про плату за землю» втратив чинність. Питання сплати податку на землю та оплати орендної плати за користування земельною ділянкою з 01 січня 2011 року регулюється виключно ПК України. Згідно статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. 
Оскільки сторонами в договорі оренди передбачено можливість збільшення розміру орендної плати (п.8), а орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. 
Посилаючись на вимоги статті 652 ЦК України, статті 288 ПК України, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 12 ЗК України, статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру», та рішення Усть-Чорнянської селищної ради від 23 березня 2015 року № 410, а також враховуючи, що сплата ОСОБА_1 нижчої орендної плати ніж це передбачено законодавством порушує права та інтереси територіальної громади селища Усть-Чорна та держави в цілому у зв`язку з ненадходженням до місцевого та державного бюджетів встановленого законодавством мінімального розміру орендної плати за землю, прокурор просив суд внести зміни до пункту 8 договору оренди земельної ділянки від 20 серпня 2007 року укладеного між Усть-Чорнянською селищною радою та ОСОБА_1 , площею 0,0578 га, який 27 вересня 2007 року зареєстрований у Тячівському відділі ЗРФ ДП «Центр ДЗК» за № 2124456500-0407070900007 та викласти цей пункт в такій редакції: «орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 5% від нормативного грошової оцінки земельної ділянки, що становить 505,75 грн в рік».

Короткий зміст судових рішень

Рішенням від 15 червня 2015 року Тячівський районний суд Закарпатської області позов прокурора Тячівського району в інтересах Усть-Чорнянської селищної ради задовольнив. Вирішив внести зміни до пункту 8 Договору оренди земельної ділянки від 20 серпня 2007 року укладеного між Усть-Чорнянською селищною радою та ОСОБА_1 , площею 0,0578 га, який 27 вересня 2007 року зареєстрований у Тячівському відділі ЗРФ ДП «Центр ДЗК» за №2124456500-0407070900007 та викласти в такій редакції: «орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 5% від нормативного грошової оцінки земельної ділянки, що становить 505,75 грн в рік».

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тетарчук І. В. на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року провадження у справі було відкрито. Відповіддю ГУ ДМС України в м. Києві підтверджено, що ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 28 травня 2015 року ОСОБА_1 отримала судову повістку за зазначеною адресою 02 червня 2015 року. Оскаржуване рішення суду першої інстанції надіслано заявниці супровідним листом від 19 червня 2015 року та згідно наявного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ( копії судового рішення), з відміткою про вручення отримано відповідачкою 30 червня 2015 року.

Апеляційним судом встановлено, що таким чином, відповідачку було повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а також надіслано та отримано копію оскаржуваного рішення за зареєстрованою нею адресою згідно наявної в матеріалах справи відповіді ГУ ДМС України в м. Києві. Тобто, заявниця була залучена до розгляду справи, знала про судове засідання та отримала копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 січня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 1227/8971/2012, Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/1129/19.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу з Тячівського районного суду Закарпатської області.

17 березня 2026 року справа № 307/1462/15-ц надійшла до Верховного Суду. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що з наявних матеріалів справи можливо встановити тільки, що відповідачу нібито було вручено судову повістку 02 червня 2025 року (а. с. 33). Зазначає, що в ухвалі судом правильно вказано адресу, проте в рекомендованому повідомленні зазначено іншу адресу, яка не існує, а саме: АДРЕСА_2 , та в рекомендованому повідомленні зазначене прізвище ОСОБА_1 без підпису особи, проте будь- хто, навіть працівник поштового сервісу міг написати це прізвище, адже мав розуміння того, що такої адреси не існує. Аркуш справи 33, на який посилається апеляційний суд, не містить прізвища та ініціалів або прізвища та ім`я, а також підпису одержувача. Відповідачка зазначає, що вона не отримувала цього рішення, і станом на день подання касаційної скарги.

Звертає увагу на те, що у супровідному листі суду зазначено, що копію рішення від 
15 червня 2015 року надіслано, із відміткою від руки про дату 25 червня 2025 року. Водночас матеріали справи не містять копії рекомендованого повідомлення про відправлення та отримання цього рішення, що свідчить про відсутність доказів фактичного вручення відповідачу. Вважає, що немає підтвердження того, що відповідачка могла отримати копію оскаржуваного рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

2. Мотивувальна частина 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Накладення обмеження дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року).

Держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, однак такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення ЄСПЛ у справі «Ashingdane v. The United Kingdom» від 28 травня 1985 року, рішення ЄСПЛ у справі «Krombach v. France» від 13 лютого 2001 року).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Виходячи зі змісту статті 354 ЦПК України, клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку. Водночас поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ЦПК України не пов`язує право суду відносити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. У кожному випадку суд, з урахуванням конкретних обставин пропуску строку, оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Тобто поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження є правом суду, яке він реалізує, лише встановивши об`єктивну неможливість дотримання особою, яка подає апеляційну скаргу, відповідних вимог процесуального закону щодо строків оскарження судового рішення.

Особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно строків подання, форми і змісту скарги, в тому числі стосовно доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, що є проявом добросовісного користування процесуальними правами.

Частиною третьою статті 354 ЦПК України передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:
1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;
2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

У справі що переглядається, прокурор Тячівського району звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у квітні 2015 року, а судом прийнято рішення 15 червня 2015 року. 

Про судове засідання призначене на 15 червня 2015 року  ОСОБА_1 була належним чином повідомлена, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі у відповідності до положень частини шостої статті 187 ЦПК України було надіслано запит до Головного Управління ДМС України в м. Києві від 30 квітня 2015 року № 307/1461/15-ц. 

Згідно відповіді Головне Управління ДМС України в м. Києві листом від 18 травня 2015 року № 1-16/вх3519-15 повідомило, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 

Згідно рекомендованих повідомлень  ОСОБА_1 отримала судову повістку за зазначеною адресою 02 червня 2015 року, а також і судове рішення у справі 30 червня 2015 року.На обох зворотніх повідомленнях вказана адреса: АДРЕСА_2 (а. с. 33, 43). 

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка достеменно знала про розгляд справи судом першої інстанції, а відтак добросовісно користуючись своїми процесуальними правами мала можливість ознайомитися з матеріалами справи, зокрема зі змістом наявного у ньому оскаржуваного судового рішення.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що вказане у сукупності з наявними доказами у справі про вручення поштового відправлення свідчить про те, що ОСОБА_1 було відомо про наявність рішення суду першої інстанції не у 2025 році, як апелянт зазначала у заяві про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, а набагато раніше, а саме із часу отримання копії рішення суду 30 червня 2015 року.

Отже, доводи заявниці, що підпис проставлений на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, її не належить, колегією суддів не береться до уваги, оскільки нею не надано апеляційному суду належних та допустимих доказів, які спростовують факт проставлення ним підпису на вказаному документі.
Згідно з пунктами 99, 110, 116 Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270) рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка"), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Суд апеляційної інстанції обгрунтовано не взяв до уваги доводи відповідачки про те, що підпис проставлений на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, їй не належить, оскільки добросовісне виконання своїх службових обов`язків працівниками оператора поштового зв`язку АТ "Укрпошта", у цьому випадку, презюмується, а в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази протилежного. Подібнівисновки викладені також у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №653/4813/17, від 13 січня 2021 року у справі №1519/2-4031/11.

Крім того, відповідно до відомостей з ЄДРСР повний текст рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року надіслано судом до ЄДРСР 19 червня 2015 року, а опубліковано 24 червня 2015 року.

Колегія суддів зауважує, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу.

Особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно строків подання, форми і змісту скарги, в тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, що є проявом добросовісного користування процесуальними правами (див. постанову Верховного Суду від 03 листопада 2023 року у справі № 336/10821/21).

Доказів, які б свідчили про вчинення відповідачкою усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що неотримання рішення суду першої інстанції учасником справи є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження є безпідставними, оскільки враховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню не підлягає, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не відповідають принципу верховенства права та завданню цивільного судочинства колегія суддів відхиляє, оскільки безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Крім того, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про не дослідження судами наявних в матеріалах справи доказів, не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованою та містить відповіді на ключові питання щодо наявності підстав для відмови у відкриття апеляційного провадження.

Постановляючи від 10 квітня 2025 року оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції керувався тим, що 
причини пропущення строку апеляційного оскарження ОСОБА_1 є неповажними.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки несвоєчасне оскарження рішення суду першої інстанції, з огляду на наведені апелянтом доводи, зумовлено не об`єктивними обставинами, а обставинами суб`єктивного характеру, а тому наведені підстави для поновлення процесуального строку слід визнати неповажними.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine» («Воловік проти України» № 15123/03, § 53, 55)).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначена конвенційна норма зобов`язує до того, щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
В. В. Сердюк