РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/3474/25 
25 травня 2026 року 
Костопільський районний суд Рівненської області
в складі: головуючого судді Снітчук Р.М.
за участі секретаря Ажнюк О.С. 
заявника ОСОБА_1 
представника заявника адвоката Оніщука С.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Костопіль цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фронду в Чернівецькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення, 

в с т а н о в и в: 
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 18.11.2022 до його смерті. 
В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що є інвалідом другої групи, внутрішньо-переміщеною особою, перебував на утриманні свого батька-пенсіонера ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказав, що у вказаний період проживав разом із батьком, який здійснював за ним постійний догляд, забезпечував харчуванням, одягом та його допомога була основним джерелом для існування.
Встановлення цього факту йому необхідне для оформлення пенсії по втраті годувальника. 
У позасудовому порядку довести цей факт не має можливості. 
За результатами розгляду його заяви про призначення пенсії по втраті годувальника Головним управлінням Пенсійного фронду в Чернівецькій області прийнято рішення № 172450010100 від 19.04.2025 про відмову у призначенні йому пенсії по втраті годувальника.
У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені у заяві та просив їх задовольнити. Крім того, пояснив, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації разом із батьком ОСОБА_2 ,1938 року народження, переїхав із м. Сєвєродонецьк Луганської області до Рівненської області, є внутрішньо-переміщеною особою. Із 2013 року став хворіти, у 2014 році мав третю групу інвалідності, пізніше першу. Із 2024 року є інвалідом другої групи, у зв`язку з чим отримує державну соціальну допомогу у сумі 2361 грн. У період із 18.11.2022 перебував на утриманні свого батька-пенсіонера ОСОБА_2 , який мав більший розмір пенсії та забезпечував його всім необхідним, до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час має намір оформити пенсію по втраті годувальника, однак у призначенні пенсії йому відмовлено.
Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фронду в Чернівецькій області у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти заявлених вимог заперечував. При цьому покликався на те, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії по втраті годувальника та доданих до неї документів, Головним управлінням прийнято рішення № 172450010100 від 19.04.2025 про відмову у призначенні пенсії.
При винесенні цього рішення Головне управління виходило з того, що відповідно до ст. 36 Закону № 1058 - пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються зокрема діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Відповідно до п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1(у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 - визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
Оскільки у в матеріалах електронної пенсійної справи відсутні документи про визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку, прийнято рішення про відмову у призначенні даного виду пенсії.
Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській області у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином.
Заслухавши пояснення заявника, свідка ОСОБА_3 та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі
Згідно положень ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №520/6518/17, постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №210/2422/16-ц, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до якого встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. 
Згідно з частиною першою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності…
Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються:
1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
За змістом ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Відповідно до пункту 2.11. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що у свідоцтві про народження заявника ОСОБА_1 його батьком вказаний ОСОБА_2 .
Заявник є внутрішньо-переміщеною особою, що підтверджується довідками Відділу надання соціальних послуг м. Костопіль Управління соціального захисту населення Рівненської райдержадміністрації № 5609-7001630-125 від 18.11.2022, Управління соціальної та ветеранської політики Відділу надання соціальних послуг м. Костопіль Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області № 05-38/143 від 21.07.2025.
Із довідки Великомидського старостинського округу № 1 Костопільської міської ради від 11.08.2025 № 150/09-1-11 вбачається, що на території с. Великий Мидськ із 18.11.2022 до 13.06.2023 проживали внутрішньо-переміщені особи ОСОБА_1 , інвалід першої групи, та його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони мешкали в одній кімнаті у Великомидському будинку культури. ОСОБА_2 доглядав за сином, допомагав у пересуванні, готував їжу, виконував побутові функції.
Також встановлено, що батько заявника ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.05.2023. 
Із повідомлення Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської ОДА від 04.04.2025, індивідуальної програми реабілітації інваліда № 602 від 17.05.2022 вбачається, що заявнику ОСОБА_1 17.05.2022 надано ОСОБА_4 групу інвалідності до 01.05.2024.
23.07.2024 заявник визнаний особою з інвалідністю другої групи від загального захворювання до 01.05.2027, що також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 07.10.2024, виданим УСЗН Рівненської РДА. Державну соціальну допомогу призначено в розмірі 2361 грн.
Встановлено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії по втраті годувальника та доданих до неї документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області 09.04.2025 прийнято рішення № 172450010100 про відмову у призначенні пенсії.
Відмова мотивована тим, що в матеріалах електронної пенсійної справи відсутні документи про визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку та не відноситься до кола осіб, визначених ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким призначається пенсія по втраті годувальника.
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні показала, що являється внутрішньо-переміщеною особою та проживала у сусідній кімнаті у приміщенні Великомидського будинку культури із заявником ОСОБА_1 та його батьком ОСОБА_2 , які проживали разом. Батько заявника опікувався ним, купував продукти харчування, готував їжу, часто їй надавав свою банківську картку на здійснення покупок, міг утримувати свого сина-інваліда, хоч і був особою похилого віку. У травні 2023 року батько заявника помер. 
Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що членами сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, є діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років та були на повному утриманні померлого годувальника, одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Разом із тим, заявником не надано доказів того, він став особою з інвалідністю до досягнення 18 років або висновку про те, що він мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, відповідний висновок про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності), як це передбачено п. 2.18 Порядку визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.
Із пояснень заявника вбачається, що групу інвалідності йому встановлено у 2014 році, тобто у повнолітньому віці.
Також із наведеного вбачається, що заявник не підпадає під коло осіб, визначених ст. 36 цього Закону, які мають право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, що також не відповідає меті встановлення юридичного факту, зазначеного заявником та встановлення такого юридичного факту не створить умов для реалізації зазначених ним прав. 
Крім того, суду не надано доказів отримуваних заявником та його батьком у вказаний період доходів, з метою їх порівняння, а також щодо відсутності у заявника інших джерел доходу, того, що він знаходився на повному матеріальному забезпеченні свого батька з 18.11.2022 до дня його смерті та допомога останнього була основним, постійним джерелом існування.
При цьому суд враховує також і те, що батько заявника ОСОБА_2 у вказаний період був пенсіонером, особою похилого віку, якому станом на листопад 2022 року було 84 роки.
Аналізуючи наведені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що заявником не доведено факт перебування на утриманні непрацездатного батька ОСОБА_2 та того, що його матеріальна допомога була основним, єдиним і постійним джерелом засобів для його існування. 
Відтак, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог, оскільки заявником не надано достатніх і переконливих доказів того, що він перебував на повному утриманні свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матеріальна допомога останнього була основним, єдиним і постійним джерелом засобів для його існування.
За наведених обставин суд вважає за вірне у задоволенні заявлених вимог відмовити. 
На підставі наведеного та керуючись ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 2, 11, 13, 19, 258, 259, 264, 265, 268, 272, 293, 294, 315, 352, 354 ЦПК України, 

у х в а л и в:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заявник – ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Заінтересовані особи – Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, площа Центральна,3, м. Чернівці, ЄДРПОУ 40329345.
Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області, вул.О. Борисенка,7, м. Рівне.
Повний текст судового рішення складено 25 травня 2026 року.

Суддя: Снітчук Р.М.