РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/12252/25
№ 2/183/4084/26
06 травня 2026 року          м.Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Оладенко О.С.
за участю секретаря судового засідання – Павлюк А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на квартиру, -
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати за ним право власності на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12 жовтня 1990 року він придбав житловий будинок, розташований за вищезазначеною адресою, на підставі договору купівлі-продажу, який було втрачено при евакуації. У позивача зберіглс лише технічний паспорт з відміткою про договір купівлі-продажу. Право власності на будинок було належним чином зареєстровано за позивачем відповідно до законодавства України, чинного на момент такої реєстрації. Наразі він має намір отримати компенсацію за пошкодження житла. З метою реєстрації права власності на будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачка звернулася до державного реєстратора, проте у здійсненні реєстрації права було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа. Тому, позивач змушений звернутися до суду та просить задовольнити його позов.
Ухвалою судді від 04.12.2025 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 30.03.2026 підготовче провадження завершено, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача – адвокат Рукавова Л.Б. подала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, процесуальна позиція щодо позовних вимог на розсуд суду.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 72714370 від 19.04.2024 позивачу відмовлено у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з тим, що заявником не надано документ, що підтверджує право власності на нерухоме майно.
Позивачем на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві надано фотокопію технічного паспорту на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який не є правовстановлюючим документом.
Також позивачем надано фотокопію домової книги, яку суд вважає недопустимим доказом, оскільки вона містить виправлення і закреслення, що позбавляють можливості встановити адресу житла, якого вона стосується.
Листом від 17.05.2024 Сєвєродонецька міська військова адміністрація повідомила позивачу, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві КП "Сєвєродонецьке БТІ" на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були. а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є окупованою, БТІ не може надати інформацію про наявні права власності, які були зареєстровані до 01.01.2013.
Згідно з листом ТОВ "Енера Схід" від 31.10.2024, між вказаним товариством та ОСОБА_1 укладено договір про постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Ознайомившись із матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.
Як установлено судом, у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок. Позивач вказує, що набув право власності на підставі договору купівлі-продажу, проте копії такого договору не надано, відомостей про його зміст та сторони на підставі належних та допустимих доказів не встановлено.
Факт відкриття особового рахунку про надання послуг з електропостачання жодним чином не свідчить про набуття позивачем права власності.
При цьому суд ураховує, що система державної реєстрації прав , яка проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», запроваджена в Україні з 01.01.2013. До цієї дати державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами бюро технічної інвентаризації, у якого неможливо витребувати відповідні відомості через окупацію м.Сіверськодонецька Луганської області. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України,законів України,міжнародних договорів,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Позивачем не було надано суду ні оригіналу, ні копії договору купівлі-продажу спірного житлового будинку.
В ході розгляду справи стороною позивача не було надано суду беззаперечних доказів, які б вказували на набуття ним права власності на спірний будинок, а також на те, що станом на момент звернення до суду ОСОБА_1 є власником спірного будинку. 
Суд вказує про необхідність застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, зазначених у позові, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,10,12,76-82,89,141,263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення скороченого (вступної та резолютивної частини) рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_2 ; 
відповідач – Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, код ЄДРПОУ 44083662, місцезнаходження: Луганська область, м.Сіверськодонецьк, б-р Народів, 32. 

Повне судове рішення складено і підписано 06 травня 2026 року .

Суддя Оладенко О.С.