Справа №295/6939/25
Категорія 38
2/295/1119/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі головуючого судді Перекупка І.Г., за участю секретаря судового засідання Черній А.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира звернулося Акціонерного товариства «Акцент Банк» (далі АТ «А-БАНК», Банк) з позовом до ОСОБА_1 (позичальник, відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказало, що ОСОБА_1 звернувся-до АТ «А-БАНК» щодо отримання банківських послуг та підписав Анкеті-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк».
01.07.2024 р., будучи клієнтом Банку, позичальник уклав з Банком кредитний договір АВН0СТ155101719818659585, щодо надання останній кредиту в розмірі 40 000.00 грн. строком на 23 місяців (тобто до 30.06.2026 р.) зі сплатою процентів у розмірі 85.00 щорічно та комісії в розмірі 0.00 грн. (Кредитний договір складається із Заяви Клієнта та Графіку погашення кредиту).
Станом на 25.05.2025 р. заборгованість відповідача за даним кредитним Договором складала суму в розмірі 71 581,06 грн., яка складається з наступного: 40 000 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 27 903.00 грн. - загальний залишок заборгованості за процентами; 0.00 грн. - загальний залишок заборгованості за комісією; 3 678,06 – загальний залишок заборгованості за пенею.
Стягнути з ОСОБА_1 2 422,04 грн. суму сплаченого судового збору. 
Представник позивача до суду не з`явився. В резолютивній частині не заперечував проти винесення заочного рішення та просив справу слухати без участі представника Банку.
Відповідач до суду не з`явився. Представник відповідача направив до суду відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача підтримав свою позицію щодо відмови у задоволені позовних вимог просили справу слухати без їх участі. (а. с. 51-53)
Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено.
01.07.2024 р. ОСОБА_1 уклав з АТ «А-БАНК» кредитний договір АВН0СТ155101719818659585, щодо надання останній кредиту в розмірі 40 000.00 грн. строком на 23 місяців (тобто до 30.06.2026 р.) зі сплатою процентів у розмірі 85.00 щорічно та комісії в розмірі 0.00 грн. 
Станом на 25.05.2025 р. заборгованість відповідача за даним кредитним Договором складала суму в розмірі 71 581,06 грн., яка складається з наступного: 40 000 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 27 903.00 грн. - загальний залишок заборгованості за процентами; 0.00 грн. - загальний залишок заборгованості за комісією; 3 678,06 – загальний залишок заборгованості за пенею.
Відповідач не погодився з позицією позивача виходячи з того, що факт наявності у відповідача будь-яких активних відкритих ним особисто банківських рахунків в установі відповідача станом на нібито дату видачу кредиту.
Факт оформлення будь-яких кредитних договорів в установі відповідача та отримання будь-яких кредитних коштів за такими кредитами.
Суд звертає увагу, що долучені до позовної заяви докази не дають змоги встановити як факт отримання відповідачем суми кредиту, так і факт підписання ним особисто кредитного договору.
В свою чергу, відомості, відображені в доданих до позовної заяви документах, сіють обґрунтований сумнів в тому, що такий кредит отримувався відповідачем.
Зокрема, на підтвердження видачі кредиту нібито відповідачу надано меморіальний ордер від 01.07.2024 р., за яким отримувачем відображено сам банк, а платником – ОСОБА_1 (а. с. 11)
Виходячи з буквального розуміння вказаного «документу» (який не оформлений належним чином, оскільки не містить ані підписів, ані штампів чи печаток банку, а також відміток про проведення операції) кошти за такою операцією отримувались банком, а відтак такий документ не може свідчити про видачу кредиту.
Факт наявності в матеріалах даної справи документу в такому вигляді не може підтверджувати факт видачі кредиту, оскільки належним доказом в даному випадку буде або належним чином оформлений меморіальний ордер, як первинний бухгалтерський документ, або платіжне доручення, оформлене у відповідності до вимог закону, яке міститиме відмітку «проведено банком».
В даному випадку меморіальний ордер, наявний в матеріалах справи, взагалі не містить реквізитів.
Суд критично відноситься до позиції сторін щодо підписання (не підписання) кредитного договору відповідачем.
В матеріалах справи міститься документ під назвою «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в А-Банке», на якому розміщений імовірно особистий підпис відповідача та інформація про укладення договору про надання банківських послуг. Такий документ датований 19.10.2007 р.
Відповідач, його представник не може ані заперечити ані підтвердити факт відкриття ОСОБА_2 в 2007 р. рахунку в установі відповідача у зв`язку зі спливом часу, однак відкриття такого рахунку в 2007 р. шляхом імовірно особистого підписання заяви жодним чином не співвідноситься з оформленням в 2024 р. кредитного договору шляхом невстановленого за способом електронного підписання договору. Іншими словами, відкриття в 2007 р. рахунку жодним чином не свідчить про оформлення кредиту в 2024 р.
Натомість, «підписання» кредитного договору нібито здійснювалось в електронний спосіб, електронним цифровим підписом.
В свою чергу, наданий на нібито підтвердження цієї обставини документ є неналежним доказом, оскільки не містить даних про те, який конкретно документ підписується відповідачем, якою установою видано сертифікат електронного підпису, тощо.
В якості прикладу того, як виглядає протокол створення та перевірки кваліфікованого електронного підпису та яку інформацію такий повинен містити представник відповідача надає такий протокол, який оформлений належним чином – для порівняння в подальшому на стадії дослідження доказів. Більше того, доданий до позовної заяви протокол з невідомої причини містить дані про два підписи – нібито відповідача та представника банку. Причому відносно представника банку такий документ містить реквізити, які мають бути відображені в протоколі, а відносно відповідача таких даних не зазначено.
Суд звертає увагу на позицію позивача стосовно не використання відповідачем номеру телефону, за яким, імовірно, здійснювалась ідентифікація клієнта при видачі кредиту.
Окрім цього, матеріали справи містять документ під назвою «Заява про погодження використання удосконаленого електронного цифрового підпису», що датований ІНФОРМАЦІЯ_1 та нібито передував кредитному договору.
Такий документ містить відомості про те, що нібито відповідач підписав його «простим електронним підписом шляхом ведення пароля 4388, номер телефона» - ані номеру телефона, на який здійснювалась ідентифікація, ані того, який простий електронний підпис використовувався при підписанні цього документу, вказаний документ не містить.
В свою чергу, з`ясування номеру телефону, який використовувався при ідентифікації клієнта, є важливим в даному аспекті, виходячи з наступного.
Підписана імовірно відповідачем заява, датована 19.10.2007 р., містить інформацію про номер телефону відповідача: НОМЕР_1 . Такий номер телефону, імовірно, використовувався відповідачем в 2007 р., однак станом на 2024 р. такий номер належав іншій особі, на підтвердження чого надаються дані з сервісу перевірки номерів GetContact – за вказаним номером телефону та дійсним номером телефону відповідача по справі. Такі дані свідчать, що вищевказаним номером телефону користується особа на ім`я ОСОБА_3 . (а. с. 51-58).
Отже, вказані вище обставини свідчать про те, що від імені та з використанням персональних даних відповідача імовірно кредит було отримано (якщо сам факт видачі кредиту взагалі мав місце) іншою, невстановленою особою.
В свою чергу, за даними фактами відповідач звертався до органів Національної поліції України, про що свідчить довідка про результати перевірки за заявою ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій невідомої особи. (а. с. 149-154).
Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
За змістом пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Що ж до вимоги відповідача про стягнення з позивача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 (сорок тисяч грн.) 00 коп. суд зазначає наступне.
Так, в підтвердження витрат на надання професійної правничої допомоги позивачем надано додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 285 від 30.04.2026 р, укладений з адвокатом Горловим Є.С. відповідно до якої загальна сума понесених витрат за надані послуги адвоката становить 40 000,00 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, що підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо).
Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були понесені фактично, а їхній розмір є обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (рішення «Лавентс проти Латвії» («Affaire Lavents c. Lettonie»), заява №58442/00 § 154).
У рішеннях же від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80, від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) вказано, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
В постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, постанова від 05.07.2023 у справі №911/3312/21).
Також, відповідно до послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанови Верховного Суду від 09.03.2021 у справі №200/10535/19-а, від 18.03.2021 у справі №520/4012/19, від 23.04.2021 у справі №521/15516/19, від 14.06.2021 у справі №826/13244/16).
Відтак, враховуючи категорію і складність цієї справи, яка за характером спірних правовідносин є малозначною, розмір заявлених до стягнення вимог, беручи до уваги обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, яка складається фактично з підготовки відзиву, участі у короткочасних засіданнях, з огляду на зміст відзиву, який складав адвокат, яка є типовою, значною мірою містить лише загальні формулювання і посилання на правові норми, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності наданих адвокатських послуг, суд вважає що заявлені до стягнення витрати на надання правничої допомоги підлягають зменшенню, адже судом не встановлена їх доцільність в розмірі 40 000,00 грн., а тому суд стягує з позивача на користь відповідача витрати з надання правничої допомоги в сумі 8 000 (вісім тисяч грн.) 00 коп.
Суд, керуючись вимогами ст. ст. 16, 203, 215-235, 267 ЦК України, ст. ст. 2, 7, 10-13, 76-83, 141, 263-268, 280, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент Банк» на користь ОСОБА_1 8 000 (вісім тисяч грн.) в рахунок відшкодування суми на правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання)без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складанняповного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подолання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 07.05.2026 р.

Суддя Богунського районного 
суду м. Житомира І. Г. Перекупка