Справа № 752/21312/21 
Провадження № 2/752/441/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2026 року м. Київ
Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Білас С.В., розглянувши цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури», третя особа Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №307-к, яким його звільнено із займаної посади з 02 серпня 2021 року; поновити його на посаді заступника директора з юридичних питань ДП «ФІНІНПРО»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що з 21 листопада 2011 року перебував із відповідачем у трудових відносинах на посаді юрисконсульта, а з 01 лютого 2013 року до 02 серпня 2021 року обіймав посаду заступника директора з юридичних питань. Наказами відповідача від 21 квітня 2021 року №22 (зміни до організаційної структури, виведення зі штату низки посад, у тому числі посади заступника директора з юридичних питань) та від 22 квітня 2021 року № 23 (введення в дію з 01 травня 2021 року нового штатного розпису) на підприємстві проведено скорочення чисельності штату працівників, у межах якого позивача й звільнено. Позивач вважав звільнення незаконним, оскільки воно проведене з порушенням гарантій, установлених Кодексом законів про працю України, за яких звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України має відбуватися з дотриманням статей 42, 43, 49-2 КЗпП України. Зокрема, відповідач, усупереч частині другій статті 40 та частині третій статті 49-2 КЗпП України не запропонував позивачеві всіх вакантних посад, які були наявні та утворювалися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня звільнення і які позивач міг обіймати з урахуванням своєї освіти, кваліфікації та досвіду роботи. Позивач наголошував, що 20 травня 2021 року звернувся до виконувача обов`язків директора ДП «ФІНІНПРО» та голови комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, із заявою про розгляд його кандидатури 

на посади заступника директора з тендерних та господарських питань, заступника директора з питань будівництва, начальника відділу правового забезпечення, начальника відділу по роботі з персоналом та керівника Закарпатської філії; крім того, вакантною на час вивільнення була посада професіонала з антикорупційної діяльності. Жодної із цих посад відповідач позивачеві не запропонував. Позивач зазначав, що комісія, яка мала діяти протягом усього періоду скорочення, фактично провела лише одне засідання 28 квітня 2021 року, унаслідок чого переважне право позивача на залишення на роботі (стаття 42 КЗпП України) належно не розглядалося. Позивач також зазначав, що Первинна профспілкова організація ДП «ФІНІНПРО», членом якої він був, відмовила в наданні згоди на розірвання трудового договору, проте відповідач звільнив позивача попри таку відмову, чим порушив вимоги статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач посилався на власний розрахунок середньоденної заробітної плати (т. 1, а. с. 244), згідно з яким сума виплат за розрахунковий період (червень - липень 2021 року) становила 288 697,19 грн, кількість відпрацьованих робочих днів - 42, а середньоденна заробітна плата - 6 873,74 грн (288 697,19 грн ? 42).
Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Зазначав, що процедуру вивільнення працівника дотримано повністю: позивача та профспілку завчасно попереджено про наступне скорочення штату; позивачеві в межах двомісячного строку запропоновано наявні вакантні посади, які відповідали його освіті та кваліфікації (загалом 7 посад), від яких він відмовився без поважних причин, унаслідок чого обов`язок щодо працевлаштування роботодавець виконав належно. Відповідач стверджував, що переважного права на залишення на роботі (стаття 42 КЗпП України) позивач не мав, а визначені позивачем посади або не були вакантними (начальник відділу правового забезпечення, начальник відділу по роботі з персоналом, професіонал з антикорупційної діяльності), або не відповідали кваліфікаційним вимогам за освітою та досвідом роботи (заступник директора з тендерних та господарських питань, заступник директора з питань будівництва, керівник Закарпатської філії); на окремі з цих посад, на думку відповідача, переважне право мали інші працівники з більшим стажем і досвідом роботи.
У поданому під час нового розгляду відзиві (сформованому в підсистемі «Електронний суд» 27 травня 2024 року) відповідач, зокрема, стверджував, що позивач не надавав роботодавцеві інформації про наявність у нього вищої освіти за спеціальністю «Публічне управління та адміністрування»; що посада професіонала з антикорупційної діяльності потребує спеціальних знань і досвіду роботи у відповідній сфері не менше одного року, якого позивач, на думку відповідача, не має; а також що позивач прагнув зайняти виключно керівні посади. Відповідач також зазначав, що профспілка не розглянула повідомлення роботодавця у п`ятнадцятиденний строк, а рішення про відмову в наданні згоди на звільнення прийняла лише 29 липня 2021 року та повідомила про нього в день видання наказу про звільнення, у зв`язку з чим, на думку відповідача, слід вважати, що профспілка дала згоду на розірвання трудового договору. Щодо середнього заробітку відповідач посилався на довідку, згідно з якою середня (середньоденна) заробітна плата позивача становить 4 461,80 грн, а також заперечував проти стягнення 

моральної шкоди, оскільки протиправної поведінки з його боку не було. Крім того, відповідач посилався на пропуск позивачем установленого строку звернення до суду та на те, що позивач нібито визнав факт свого звільнення.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі касаційну скаргу позивача задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою скасування стало порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Під час нового розгляду справа перебуває у провадженні судді Ольшевської І. О. (провадження №2/752/441/26). 
Відповідач подав відзив на позовну заяву (сформований у підсистемі «Електронний суд» 27 травня 2024 року), а позивач - відповідь на відзив у межах установленого судом строку.
У ході нового розгляду стороною позивача заявлено, зокрема клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження; клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача в порядку статті 51 ЦПК України Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» (правонаступника відповідача); клопотання про долучення доказів. 
Судом розглянуто клопотання представника ДП «Відновлення критичної інфраструктури» Гапішко Ю. О. про відкладення розгляду справи, призначеної на 04 червня 2026 року о 10:00 год., посилаючись на участь в іншому судовому процесі. 
Надалі представником відповідача повторно подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 16 червня 2026 року об 11:00 год., з аналогічної підстави.
Оцінивши наведені доводи, суд відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 16 червня 2026 року, виходячи зі статей 2, 43, 44, 58, 223, 240 ЦПК України, тривалості розгляду цієї справи з 2021 року та її повторного розгляду після скасування судових рішень Верховним Судом. Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язку національного суду забезпечити розгляд справи упродовж розумного строку та ефективно протидіяти затягуванню провадження (рішення у справі «Смірнова проти України»), а також те, що відповідач є юридичною особою, яка може забезпечити участь у справі через керівника, члена виконавчого органу, іншу уповноважену особу або представника. За таких обставин, повторне посилання одного представника на зайнятість в іншому судовому процесі не є безумовною підставою для подальшого відкладення розгляду справи.
Клопотанням від 12 червня 2026 року сторона позивача долучила до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової 

палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2026 року у справі № 752/22255/21 (провадження № 61-11414св24), посилаючись на її преюдиційне значення (частина четверта статті 82 ЦПК України) та на викладені в ній правові висновки (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши думку учасників справи, судом встановлено наступне.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.
Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Із 21 листопада 2011 року позивач перебував із відповідачем у трудових відносинах на посаді юрисконсульта, а з 01 лютого 2013 року до 02 серпня 2021 року - на посаді заступника директора з юридичних питань ДП «ФІНІНПРО».
Позивач має вищу юридичну освіту, здобуту у 2004 році за кваліфікацією юриста (спеціальність «Правознавство»), а також ступінь магістра за спеціальністю «Публічне управління та адміністрування», здобутий у Національній академії державного управління при Президентові України (диплом, чинний з 31 грудня 2020 року). За час роботи у відповідача позивач систематично підвищував кваліфікацію шляхом участі у семінарах, курсах та інших навчальних заходах, що підтверджується сертифікатами (т. 1, а. с. 238-242), а також брав участь у підготовці та реалізації державних цільових програм. Загальний стаж роботи позивача за фахом (право) становив 10 років 8 місяців, а на керівних посадах - 8 років 2 місяці; позивач мав найтриваліший безперервний стаж роботи на підприємстві відповідача (з 21 листопада 2011 року), у тому числі з 01 лютого 2013 року - на керівній посаді.
Наведені відомості про освіту, кваліфікацію та досвід позивача відображені у складеному самим відповідачем документі - таблиці «Відомості про працівників ДП «ФІНІНПРО» для визначення переважного права на залишення на роботі» (т. 1, а. с. 214-215). Крім того, у висновку протоколу засідання комісії з визначення осіб, 

які мають переважне право на залишення на роботі, від 28 квітня 2021 року відповідач визнав, що позивач має більш високу кваліфікацію, продуктивність праці та досвід роботи порівняно з іншими працівниками щодо низки посад (зокрема щодо посади юриста Дніпровської філії та інших) (т. 1, а. с. 211-212).
Наказом ДП «ФІНІНПРО» від 21 квітня 2021 року №22 внесено зміни до організаційної структури підприємства: розформовано (скорочено) структурні підрозділи та виведено зі штату посади (зокрема, посаду заступника директора з юридичних питань - 1 штатну одиницю), утворено та введено нові структурні підрозділи і посади, затверджено організаційну структуру. 
Наказом від 22 квітня 2021 року №23 внесено зміни до наказу №22 та передбачено введення в дію з 01 травня 2021 року нового штатного розпису з новою організаційною структурою; попередній штатний розпис, затверджений наказом від 01 грудня 2020 року № 96, втратив чинність із дня введення в дію нового штатного розпису.
20 травня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив розглянути його кандидатуру на посади заступника директора з тендерних та господарських питань, заступника директора з питань будівництва, начальника відділу правового забезпечення, начальника відділу по роботі з персоналом та керівника Закарпатської філії (т. 1, а. с. 187).
24 травня 2021 року позивач ознайомився з попередженням про наступне вивільнення з роботи з 31 липня 2021 року (але не раніше 23 липня 2021 року) на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, в якому йому запропоновано посади юриста Дніпровської філії та менеджера з персоналу відділу по роботі з персоналом, від яких позивач відмовився (т. 1, а. с. 167).
Листом від 04 червня 2021 року № 787/06-21 відповідач повідомив, що комісія з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, припинила діяльність, а зазначені в заяві позивача посади не є вакантними.
У подальшому позивачеві пропонувалися: 08 червня 2021 року - посади заступника начальника організаційного відділу, діловода Дніпровської філії, сторожа господарського відділу (т. 1, а. с. 169, 199); 27 липня 2021 року - посади фахівця з інформаційної політики організаційного відділу, інженера з дозвільних процедур Закарпатської філії (т. 1, а. с. 200). Від усіх запропонованих посад позивач відмовився.
Первинна профспілкова організація ДП «ФІНІНПРО» не надала згоди на розірвання трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що підтверджується протоколом засідання членів профспілки № 5/2021 від 29 липня 2021 року (т. 1, а. с. 170-178) та листом від 30 липня 2021 року № 48/07-21, яким відповідача повідомлено про відмову в наданні згоди на звільнення члена профспілки.
Наказом ДП «ФІНІНПРО» №307-к позивача звільнено з 02 серпня 2021 року із займаної посади заступника директора з юридичних питань у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 98-100).
Після виникнення спірних трудових правовідносин ДП «ФІНІНПРО» було реорганізовано шляхом приєднання на підставі наказу Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 05 травня 2025 року № Н-204 

«Про реорганізацію Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» (зі змінами). Зазначеним наказом визначено юридичну особу з кодом ЄДРПОУ 38054466 як правонаступника всіх майнових і немайнових прав та обов`язків ДП «ФІНІНПРО». Водночас станом на дату ухвалення рішення ДП «ФІНІНПРО» не виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а отже воно продовжує існувати як юридична особа, здатна бути відповідачем, боржником та суб`єктом виконання рішення про поновлення позивача на роботі.
Наказом голови Комісії з реорганізації ДП «ФІНІНПРО» від 05 вересня 2025 року №89 «Про проведення процедури скорочення» у структурі ДП «ФІНІНПРО» передбачено подальше скорочення посад у зв`язку з реорганізацією. Сам факт видання цього наказу підтверджує, що у 2025 році відбувалася процедура реорганізації та кадрового впорядкування, а не ліквідація юридичної особи без правонаступника. Цей наказ є подальшим кадровим актом, ухваленим після звільнення позивача у 2021 році, а тому не має зворотної дії та не може легалізувати наказ ДП «ФІНІНПРО» № 307-к про звільнення позивача; законність звільнення оцінюється судом станом на дату його вчинення - 02 серпня 2021 року.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).
При просуванні по роботі враховуються результати навчання працівників, здобуті під час підвищення кваліфікації чи перепідготовки (стаття 203 КЗпП України).
Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі реорганізації юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення або перетворення дія трудового договору працівника продовжується; припинення трудового договору з ініціативи роботодавця у такому випадку можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників у порядку, встановленому пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (статті 36, 36-1 КЗпП України). Права та обов`язки за трудовими договорами, які існували 

між працівниками і роботодавцем до реорганізації, переходять до правонаступника (набувача).
У разі реорганізації юридичної особи її майно, права та обов`язки переходять до правонаступників (частина перша статті 104 Цивільного кодексу України).
Передавальний акт при реорганізації має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється, стосовно всіх її кредиторів і боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами (стаття 107 Цивільного кодексу України).
За змістом статей 13, 55, 263, 264 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, однак самостійно застосовує належні норми права та має право залучити правонаступника сторони на будь-якій стадії судового процесу; усі дії, вчинені у справі до вступу правонаступника, є обов`язковими для нього так само, як вони були обов`язковими для особи, яку він замінив (стаття 55 ЦПК України). 
Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі цей орган одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частини перша, друга статті 235 КЗпП України).
Середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), у чинній редакції.
Суд допускає негайне виконання рішення у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (стаття 430 ЦПК України). 
У разі затримки виконання рішення про поновлення на роботі застосовуються наслідки, передбачені статтею 236 КЗпП України.
Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи. 
Скасовуючи попередні судові рішення, Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року вказав, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином та не навели мотивів відхилення кандидатури позивача на кожну із зазначених у позовній заяві вакансій - заступника директора з тендерних та господарських питань, заступника директора з питань будівництва, начальника відділу правового забезпечення, начальника відділу по роботі з персоналом, 

керівника Закарпатської філії та професіонала з антикорупційної діяльності (пункт 28 постанови), що належало до предмета доказування. 
Виконуючи зазначені вказівки, суд під час нового розгляду дослідив обставини щодо кожної із цих посад.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, лише якщо запропонував йому всю наявну на підприємстві роботу, тобто всі вакантні посади (іншу роботу), які працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду і які були наявні або з`явилися на підприємстві в період з дня попередження про вивільнення до дня звільнення та існували на день звільнення. 
Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 21 лютого 2024 року у цій справі (пункти 22, 23) з посиланням, зокрема, на постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 та від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20. 
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23) додатково вказала, що саме лише посилання роботодавця на наявність переліку вакансій (зокрема, розміщеного на інтернет-ресурсі) не свідчить про доведення таких вакансій до відома працівника та про належне виконання цього обов`язку.
У справах про незаконність звільнення обов`язок доведення правомірності звільнення (зокрема, додержання порядку вивільнення та пропонування всіх наявних вакантних посад) покладається на роботодавця як відповідача (частина перша статті 81 ЦПК України). 
Формальне існування наказів про зміну організаційної структури, реорганізацію або подальше скорочення посад не замінює обов`язку роботодавця довести належними та допустимими доказами додержання процедури звільнення саме на момент звільнення працівника: роботодавець має довести не абстрактну доцільність кадрових змін, а конкретне виконання щодо позивача гарантій, передбачених частиною другою статті 40, статтею 42, статтею 43 та частиною третьою статті 49-2 КЗпП України.
На виконання вказівок Верховного Суду, наведених у пункті 28 постанови від 21 лютого 2024 року, суд під час нового розгляду дослідив обставини щодо кожної зі спірних вакантних посад окремо і встановив таке.
Щодо посад начальника відділу правового забезпечення та начальника відділу по роботі з персоналом. 
Доводи відповідача про те, що ці посади не були вакантними, суд відхиляє. 
Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у цій справі (пункт 10.3) визнав помилковим висновок про невакантність зазначених посад, зроблений без розгляду всіх потенційних кандидатур, оскільки на ці посади працевлаштовано членів комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі (голову комісії - на посаду начальника відділу по роботі з персоналом, члена комісії - на посаду начальника відділу правового забезпечення). Кандидатура позивача, який мав профільну юридичну освіту та понад десятирічний стаж роботи 

юристом на підприємстві, на посаду начальника відділу правового забезпечення комісією не розглядалася, а посаду розподілено на користь члена цієї ж комісії. За таких обставин, відповідач не довів ані того, що ці посади на час вивільнення позивача були зайняті в установленому порядку, ані того, що відхилення кандидатури позивача відбулося за наслідками належного розгляду.
Щодо посади керівника Закарпатської філії. 
Цю посаду наказом від 17 травня 2021 року №193-к надано особі, яка не перебувала з відповідачем у трудових відносинах на час проведення скорочення, із встановленням випробування. Водночас у період з 01 по 18 травня 2021 року посада була вакантною і позивачеві не пропонувалася, попри те, що позивач має зареєстроване місце проживання в Закарпатській області та стаж роботи на керівних посадах 8 років 2 місяці. Посилання відповідача на кваліфікаційну вимогу посадової інструкції щодо досвіду роботи на керівних посадах не менше п`яти років суд відхиляє, оскільки наявний у позивача керівний стаж цю вимогу перевищує; доказів невідповідності позивача іншим установленим кваліфікаційним вимогам відповідач не надав. Надання вакантної посади сторонній особі за наявності вивільнюваного працівника, який міг її обіймати, не узгоджується з обов`язком роботодавця, передбаченим частиною третьою статті 49-2 КЗпП України.
Щодо посади професіонала з антикорупційної діяльності. 
На час вивільнення позивача ця посада залишалася вакантною: наказом від 20 травня 2021 року №201-к виконання обов`язків за нею тимчасово покладено на іншого працівника «до призначення на дану посаду основного працівника», тобто постійне заміщення посади не відбулося, а тимчасове покладення обов`язків не позбавляє посаду статусу вакантної. До 20 травня 2021 року обов`язки за цією посадою фактично виконував сам позивач. Попри це, посада позивачеві не пропонувалася.
Доводи відповідача про неможливість зайняття позивачем цієї посади через відсутність у нього досвіду у сфері антикорупційної діяльності не менше одного року спростовуються матеріалами справи. Так, наказом ДП «ФІНІНПРО» від 19 травня 2020 року №23 «Про тимчасовий розподіл функціональних обов`язків між заступниками директора» виконання функціональних обов`язків професіонала з антикорупційної діяльності було покладено саме на позивача (заступника директора з юридичних питань), який виконував їх з 19 травня 2020 року до 20 травня 2021 року, тобто понад один рік. За цей час позивачем підготовлено, а відповідачем затверджено Звіт за результатами оцінки корупційних ризиків у діяльності підприємства (наказ від 31 грудня 2020 року № 110) та Антикорупційну програму підприємства (наказ від 31 грудня 2020 року № 111). Отже, на час вивільнення позивач мав досвід виконання відповідних обов`язків, що відповідав установленій відповідачем кваліфікаційній вимозі та перевищував її. Покладення з 20 травня 2021 року виконання обов`язків за суміщенням на іншого працівника (головного фахівця з публічних закупівель) не свідчить про зайнятість посади: за позицією Національного агентства з питань запобігання корупції (лист від 10 листопада 2020 року № 22-03/60671/20) уповноважений з антикорупційної діяльності призначається на окрему посаду, а покладення відповідних обов`язків шляхом суміщення не допускається; на необхідності призначення окремої особи наполягав і сам позивач (службова записка від 24 листопада 2020 року № 381). За таких обставин посада 

професіонала з антикорупційної діяльності залишалася вакантною та підлягала пропонуванню позивачеві.
Щодо посад заступника директора з тендерних та господарських питань і заступника директора з питань будівництва. 
Доводи відповідача про те, що переважне право на ці посади мали інші особи, суд оцінює критично. Переважне право на залишення на роботі (стаття 42 КЗпП України) застосовується при вирішенні питання про залишення на роботі тих працівників, які обіймають тотожні посади, що підлягають скороченню, і не підміняє собою самостійного обов`язку роботодавця запропонувати вивільнюваному працівникові всю наявну вакантну роботу (частина третя статті 49-2 КЗпП України). Зазначені посади були новими (вакантними) за новим штатним розписом, проте доказів їх пропонування позивачеві відповідач суду не надав
Зокрема, посаду заступника директора з тендерних та господарських питань надано ОСОБА_2 , а посаду заступника директора з питань будівництва - ОСОБА_3 (лист ДП «ФІНІНПРО» від 27 травня 2021 року № 738/05-21), тобто особам, які мали безперервний стаж роботи на підприємстві відповідача близько одного року, тоді як позивач мав найтриваліший стаж роботи на цьому підприємстві (з 21 листопада 2011 року).
Також, як вбачається із матеріалів справи, на посаду головного фахівця з публічних закупівель відповідно до наказу від 26.05.2021 №212-к було прийнято ОСОБА_4 . 
Крім того, згідно зі штатним розписом, введеним у дію з 01.07.2021 року, до структури підприємства була введена посада першого заступника директора (т. 1, а.с. 110-112).
При цьому вже 02.07.2021 року на посаду першого заступника директора відповідно до наказу №262-к було прийнято ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 113).
Також наказом ДП «ФІНІНПРО» №70 від 13.07.2021 року до штатного розпису було введено посаду заступника директора з економічних та адміністративно-господарських питань, яка існувала на момент перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем та за своїми кваліфікаційними вимогами могла бути заміщена позивачем з урахуванням його освіти, професійного досвіду та тривалого перебування на керівних посадах (т. 1, а.с. 221).
Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вказані вакансії були запропоновані позивачу або що відповідач здійснював оцінку відповідності позивача кваліфікаційним вимогам для зайняття зазначених посад.
Суд також враховує, що комісія з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, провела лише одне засідання - 28 квітня 2021 року, тоді як обов`язок роботодавця пропонувати наявні вакантні посади існував упродовж усього періоду вивільнення (з дня попередження про наступне вивільнення до дня звільнення). Припинення роботи комісії до завершення цього періоду не звільняло відповідача від обов`язку пропонувати посади, що залишалися вакантними або з`являлися згодом.
Щодо освіти, кваліфікації та досвіду позивача. 
Освіта, професійна підготовка та досвід роботи позивача належали до обставин, які відповідач був зобов`язаний врахувати під час вивільнення. За змістом 

частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець зобов`язаний запропонувати вивільнюваному працівникові всі наявні вакантні посади (іншу роботу), які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації; саме освіта, професійна підготовка та досвід працівника визначають коло посад, що підлягають пропонуванню. 
Крім того, за частиною першою статті 42 КЗпП України перевага на залишенні на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, що зобов`язувало відповідача оцінити кваліфікацію позивача, а не ухилитися від такої оцінки.
Наявні в позивача вища юридична освіта, ступінь магістра з публічного управління та адміністрування, систематичне підвищення кваліфікації та багаторічний (понад десятирічний) досвід роботи за фахом, у тому числі понад восьмирічний досвід роботи на керівних посадах, відповідали кваліфікаційним вимогам посад, на зайнятті яких наполягав позивач (зокрема, начальника відділу правового забезпечення, керівника Закарпатської філії та професіонала з антикорупційної діяльності). 
Доводи відповідача про невідповідність позивача кваліфікаційним вимогам цих посад суперечать складеним самим відповідачем документам, у яких визнано більш високу кваліфікацію, продуктивність праці та досвід роботи позивача (протокол комісії від 28 квітня 2021 року, т. 1, а. с. 211-212; таблиця відомостей про працівників, т. 1, а. с. 214-215).
Крім того, загальний стаж роботи позивача за юридичним фахом, обчислений з урахуванням періоду його роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України (з червня 2006 року по листопад 2011 року), становить 16 років 11 місяців і 29 днів станом на день звільнення (02 серпня 2021 року).
Відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР, період перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата України за строковим трудовим договором на постійній основі зараховується до трудового стажу за спеціальністю. 
Комісія цей період до стажу позивача за фахом «право» не зарахувала, унаслідок чого його юридичний стаж було занижено.
З урахуванням наведеного позивач відповідав кваліфікаційним вимогам, зокрема щодо стажу роботи за фахом, для зайняття вакантних посад правового спрямування - насамперед начальника відділу правового забезпечення, які йому не були запропоновані.
Систематичне підвищення позивачем кваліфікації за час роботи у відповідача, що відбувалося з відома та в інтересах роботодавця, мало враховуватися останнім при визначенні кола посад, які підлягали пропонуванню позивачеві (стаття 203 КЗпП України). Натомість відповідач, який у власних документах визнавав високу кваліфікацію позивача, не запропонував йому жодної з рівнозначних або вищих посад, що відповідали його освіті, підготовці та досвіду. 
При цьому професійну підготовку позивача за спеціальністю «Публічне управління та адміністрування» в Національній академії державного управління при Президентові України замовив та оплатив саме відповідач, що підтверджується 

звітом про виконання договору про закупівлю UA-2019-09-02-000777-a; копія диплома магістра (М20 № НОМЕР_1 ) зберігалася в особовій справі позивача.
З огляду на це суд критично оцінює твердження відповідача про необізнаність із наявністю в позивача вищої освіти за зазначеною спеціальністю: та обставина, що роботодавець не лише знав про кваліфікацію позивача, а й за власні кошти забезпечив її підвищення, додатково підтверджує безпідставність посилання відповідача на невідповідність позивача кваліфікаційним вимогам спірних посад.
Установлені обставини узгоджуються з наведеними висновками Верховного Суду щодо обов`язку роботодавця запропонувати вивільнюваному працівникові всі вакантні посади, які той може обіймати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду, і про те, що формальне посилання роботодавця на наявність переліку вакансій не свідчить про належне виконання цього обов`язку.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року у справі №752/22255/21, законність якої підтверджена постановою Верховного Суду від 29 травня 2026 року (провадження № 61-11414св24), за позовом іншого працівника відповідача ОСОБА_6 , який обіймав посаду заступника директора ДП «ФІНІНПРО» та був звільнений у межах того самого заходу зі скорочення чисельності штату (на підставі тих самих наказів від 21 квітня 2021 року № 22 та від 22 квітня 2021 року № 23), визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення, працівника поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, за участю того самого відповідача встановлено, зокрема, що у період з 01 травня 2021 року по 06 серпня 2021 року в ДП «ФІНІНПРО» були наявні та вводилися 35 вакантних посад (у тому числі заступника директора з тендерних та господарських питань, заступника директора з питань будівництва, керівника Закарпатської філії, професіонала з антикорупційної діяльності), а вивільнюваному працівникові - заступнику директора - було запропоновано лише дві з них.
Позивача звільнено 02 серпня 2021 року, тобто в межах того самого періоду (з 01 травня по 06 серпня 2021 року), щодо якого судовими рішеннями у справі №752/22255/21 установлено наявність 35 вакантних посад у ДП «ФІНІНПРО». Відтак станом на дату звільнення позивача та протягом усього періоду чинності попередження про наступне вивільнення на підприємстві існували вакантні посади, які відповідали освіті, кваліфікації та досвіду позивача (зокрема, посада керівника Закарпатської філії та посада професіонала з антикорупційної діяльності, до 20 травня 2021 року обов`язки за якою фактично виконував позивач), однак відповідач їх позивачеві не запропонував. 
Ці обставини спростовуються також наданою самим відповідачем інформацією (відповідь виконувача обов`язків директора ДП «ФІНІНПРО» від 27 січня 2022 року №140/01-22 та список вакансій підприємства). 
Доказів пропонування позивачеві всіх наявних на підприємстві вакантних посад до дня звільнення відповідач суду не надав.
Щодо згоди профспілкового органу суд зазначає таке. 
Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з працівником - членом первинної профспілкової організації може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу цієї організації (стаття 43 КЗпП України). 

Первинна профспілкова організація ДП «ФІНІНПРО» в наданні згоди на звільнення позивача відмовила (протокол № 5/2021 від 29 липня 2021 року, лист від 30 липня 2021 року № 48/07-21).
Відповідач звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення позивача листом від 09 липня 2021 року № 928/07-21, який отримано та зареєстровано профспілковою організацією 17 липня 2021 року за вхідним №41.
П`ятнадцятиденний строк розгляду подання, передбачений статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», розпочався 18 липня 2021 року.
Рішення про відмову у наданні згоди ухвалено 29 липня 2021 року, тобто на дванадцятий день, а про прийняте рішення відповідача повідомлено листом від 30 липня 2021 року № 48/07-21 - наступного дня, у межах триденного строку, встановленого частиною четвертою статті 39 зазначеного Закону. 
За таких обставин профспілкова організація не пропустила строку розгляду подання, а тому правило про вважання згоди наданою в разі пропуску строку до спірних правовідносин не застосовується.
Відмова виборного органу первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення є самостійною підставою для висновку про порушення встановленого порядку звільнення. Водночас висновок суду про незаконність звільнення ґрунтується насамперед на порушенні відповідачем частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України (незапропонування позивачеві всіх наявних вакантних посад), що є самодостатньою підставою незалежно від питання згоди профспілкового органу.
Доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та про визнання позивачем факту звільнення суд відхиляє. 
Звільнення оскаржується позивачем як незаконне з моменту звернення до суду; самостійне оскарження наказу про звільнення не свідчить про визнання його правомірності. 
Доказів пропуску позивачем строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, відповідач не надав; підстав для відмови в позові із цих мотивів суд не вбачає.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тотожні за фактичним складом спори за участю того самого відповідача, які виникли з того самого заходу зі скорочення штату, не можуть мати протилежних результатів вирішення; протилежне суперечило б принципам правової визначеності та єдності судової практики.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача проведене з порушенням вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України (роботодавець не запропонував позивачеві всіх наявних на підприємстві вакантних посад, які він міг обіймати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду і які існували в період вивільнення та на день звільнення), а отже, є незаконним. Незаконним вважається як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням установленого законом порядку. Тому наказ про звільнення підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а позивач - поновленню 

на попередній посаді на підставі частини першої статті 235 КЗпП України.
Поновлення на роботі за статтею 235 КЗпП України є імперативним способом захисту в разі незаконного звільнення. Оскільки підприємство не припинене як юридична особа без правонаступника, суд не має підстав замінювати поновлення іншим способом захисту лише з мотивів подальшої реорганізації, зміни штатного розпису або проведення нового скорочення після спірного звільнення. Подальше скорочення посад у 2025 році не може бути використане як процесуальна або матеріально-правова підстава для відмови в поновленні позивача, оскільки такий підхід дозволив би роботодавцю шляхом наступних організаційних актів нівелювати судовий захист незаконно звільненого працівника. У разі поновлення позивача роботодавець зобов`язаний виконати рішення суду негайно, а подальші кадрові рішення щодо поновленого працівника можуть прийматися лише після фактичного поновлення та виключно з додержанням гарантій, установлених КЗпП України.
Щодо правонаступництва та належного відповідача. 
Наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 05 травня 2025 року № Н-204 (зі змінами, внесеними наказом від 08 серпня 2025 року № Н-385) Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» (код ЄДРПОУ 37264503) реорганізовано шляхом приєднання до іншого Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» (код ЄДРПОУ 38054466), яке визначено правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків ДП «ФІНІНПРО». За клопотанням позивача цю особу залучено до участі у справі як співвідповідача (стаття 51 ЦПК України). Залучення співвідповідача не змінює предмета чи підстав позову, а спрямоване на належне визначення суб`єкта, на якого у зв`язку з реорганізацією можуть перейти права та обов`язки роботодавця, і має забезпечувальний характер.
Реорганізація відповідача не припиняє трудових правовідносин із позивачем і не є перешкодою для його поновлення: у разі реорганізації (зокрема приєднання) дія трудового договору працівника продовжується, а права та обов`язки роботодавця переходять до набувача (статті 36, 36-1 КЗпП України, стаття 104 Цивільного кодексу України). Законність звільнення позивача за наказом № 307-к (2021 рік) оцінюється самостійно та не залежить від подальшої реорганізації відповідача.
Оскільки ДП «ФІНІНПРО» (код ЄДРПОУ 37264503) станом на дату ухвалення рішення не виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, воно зберігає цивільну та процесуальну правосуб`єктність, а тому залишається належним відповідачем, боржником і суб`єктом виконання рішення про поновлення позивача на роботі, виплати середнього заробітку, моральної шкоди та судових витрат. 
Водночас у разі завершення реорганізації після ухвалення рішення суду сторона боржника з ДП «ФІНІНПРО» у відповідності до ст. 442 ЦПК України може бути замінена на його правонаступника ДП «Відновлення критичної інфраструктури».
У зв`язку з цим, вимоги до ДП «Відновлення критичної інфраструктури» наразі є передчасними та не підлягають до задоволення. 
Щодо строків звернення позивачем з позовом до суду, суд зазначає наступне. 

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення йому копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Зазначений строк є спеціальним строком звернення до суду у трудових спорах про звільнення та підлягає обчисленню з урахуванням загальних правил обчислення строків.
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що обчислюється місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку.
Як вбачається з матеріалів справи, з наказом Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» № 307-к від 30 липня 2021 року, яким ОСОБА_1 звільнено з 02 серпня 2021 року з посади заступника, позивач був ознайомлений 30 липня 2021 року. Останнім робочим днем позивача було 02 серпня 2021 року.
При цьому суд виходить із того, що навіть за найбільш раннього можливого моменту початку перебігу строку, а саме з дати ознайомлення позивача з наказом про звільнення - 30 липня 2021 року, перебіг місячного строку звернення до суду розпочався з наступного календарного дня - 31 липня 2021 року, а останнім днем такого строку було 31 серпня 2021 року. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду 31 серпня 2021 року шляхом направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку, що підтверджується описом вкладення та документом поштового відправлення від 31 серпня 2021 року (а.с. 1-3, т. 1).
Відповідно до ч. 2 ст. 255 Цивільного кодексу України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.
Отже, юридично значимою для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду є дата здачі позовної заяви до установи поштового зв`язку, а не дата її фактичного надходження до суду. Той факт, що позовна заява була отримана Голосіївським районним судом міста Києва 01 вересня 2021 року, не свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки до закінчення останнього дня строку - 31 серпня 2021 року - позовна заява була здана позивачем до поштового відділення для направлення до суду в межах стоку, визначеного ст. 233 Кодексу законів про працю України.
Додатково Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві положення» (глава XIX) КЗпП України доповнено пунктом 1 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Карантин на всій території України діяв з 12.03.2020р. і тривав до 30.06.2023р.
Звільнення позивача (02.08.2021р.) і його звернення до суду (01.09.2021р.) відбулися в період дії карантину.
Відтак місячний строк, визначений статтею 233 КЗпП України, в силу прямої норми закону продовжувався на строк дії карантину і на дату звернення до суду не сплив.
Зазначене підтверджується сталою практикою Верховного Суду. 
Так, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 11.12.2023 у справі № 947/8885/21 (спір про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - тотожний за предметом цій справі) сформулювала висновок, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину, що передбачено пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України; при цьому працівник не повинен обґрунтовувати поважність причин пропуску строку і не повинен подавати відповідне клопотання, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину в силу закону. Цією постановою Об`єднана палата відступила від протилежного висновку, викладеного в постанові КЦС ВС від 14.11.2022р. у справі №552/4200/21, а отже, наведена позиція є обов`язковою.
Подібні за змістом висновки щодо продовження строків звернення до суду на час дії карантину викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023р. у справі №910/18489/20 та в постанові Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі № 212/5018/20. 
Слід ураховувати, що зазначене продовження зумовлене саме карантином (COVID-19); запровадження воєнного стану, на відміну від карантину, перебігу процесуальних строків звернення до суду не зупиняло (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022р. у справі № 990/115/22), однак для цієї справи визначальним є саме карантинне продовження, яке діяло станом на дату звернення.
Отже, строк звернення до суду не пропущено, а тому підстави для висновку про пропуск строку звернення до суду та застосування наслідків такого пропуску відсутні. 
Окремо щодо доводу відповідача про те, що позивач нібито визнав факт свого звільнення.
Подання позивачем самостійного позову про визнання звільнення незаконним і про пов?язаної з цим виплати свідчить про оспорювання правомірності звільнення з моменту звернення до суду, а не про його визнання.
Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Оскільки заяву про поновлення на роботі розглянуто більш як через рік не з вини працівника, на підставі частини другої статті 235 КЗпП України стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу - з дня, наступного за днем звільнення (з 03 серпня 2021 року), по день ухвалення рішення про поновлення на роботі.
Згідно з Порядком №100 середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події (дню звільнення), шляхом ділення суми таких виплат на число відпрацьованих у цьому періоді робочих днів. Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів вимушеного прогулу за графіком роботи підприємства.
За розрахунком позивача (т. 1, а. с. 244) середньоденна заробітна плата становить 6 873,74 грн.
Разом з тим суд бере за основу розрахунок середньоденної заробітної плати, складений відповідачем відповідно до Порядку №100 та засвідчений головним бухгалтером підприємства, за яким сума виплат за розрахунковий період (червень - липень 2021 року) становить 187 395,72 грн, кількість відпрацьованих робочих днів - 42, а середньоденна заробітна плата - 187 395,72 ? 42 = 4 461,80 грн. 
Кількість робочих днів вимушеного прогулу за період з 03 серпня 2021 року по 16 червня 2026 року (день ухвалення рішення) визначено за графіком роботи підприємства (п`ятиденний робочий тиждень). 
За період з 03 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року робочі дні визначено з вилученням святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України), а за період воєнного стану - починаючи з 24 лютого 2022 року - без вилучення святкових (неробочих) днів, оскільки відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX норми статті 73 КЗпП України у період дії воєнного стану не застосовуються, а офіційними вихідними залишаються лише субота та неділя. За наведеним розрахунком кількість робочих днів становить: за період до 24 лютого 2022 року - 144 робочих дні; за період воєнного стану - 1124 робочих дні; разом - 1268 робочих днів (у тому числі: 2021 рік - 107; 2022 рік - 259; 2023 рік - 260; 2024 рік - 262; 2025 рік - 261; 2026 рік - 119).
Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 4 461,80 грн ? 1268 робочих днів = 5 657 562,40 грн. 
Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню без вирахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, які утримуються та сплачуються у встановленому законом порядку під час нарахування і виплати відповідних сум.
Щодо відшкодування моральної шкоди. 
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (стаття 237-1 КЗпП України). 
Зважаючи на встановлений факт незаконного звільнення, що потягло порушення гарантованого Конституцією України права позивача на працю, суд вважає вимогу про відшкодування моральної шкоди обґрунтованою. Виходячи із засад розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування в заявленій позивачем сумі 10 000,00 грн.
Відповідно до пунктів 2 та 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, а також про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
З огляду на наведене рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягає негайному виконанню в повному обсязі, а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - у межах суми середнього заробітку за один місяць.
Оскільки судом установлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 4 461,80 грн, а розрахунковий період (червень - липень 2021 року) складався з двох місяців та 42 відпрацьованих робочих днів, середньомісячна 

кількість робочих днів становить 21 (42 ? 2), а середній заробіток позивача за один місяць - 4 461,80 грн ? 21 = 93 697,80 грн. 
Саме в межах цієї суми рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає негайному виконанню.
Суд роз`яснює, що в разі затримки виконання рішення про поновлення на роботі за весь час затримки застосовуються наслідки, передбачені статтею 236 КЗпП України.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. 
У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача 1 у дохід держави судовий збір у розмірі 13 166,00 грн. 

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури», третя особа Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
2. Відмовити в задоволенні позову до Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури».
3. Позовні вимоги до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» задовольнити.
4. Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» №307-к від «30» липня 2021 року, яким ОСОБА_1 звільнено з 02 серпня 2021 року з посади заступника директора з юридичних питань на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
5. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з юридичних питань Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» з 03 серпня 2021 року.
6. Стягнути з Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 серпня 2021 року по день ухвалення рішення суду в розмірі 5 657 562,40 грн (п`ять мільйонів шістсот п`ятдесят сім тисяч п`ятсот шістдесят дві грн. 40 коп.) грн., із утриманням із цієї суми передбачених законом податків і зборів під час виконання рішення.
7. Стягнути з Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» на користь ОСОБА_1 10 000,00 (десять тисяч грн. 00 коп.) грн на відшкодування моральної шкоди.
8. Стягнути з Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» у дохід держави 13 166,00 (тринадцять тисяч сто шістдесят шість грн. 00 коп.) грн. судового збору. 
9. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає 

законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
10. Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ). 
Відповідач 1: Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» (03118, м. Київ, вул. Хотівська, буд. 4, літ. «А», код ЄДРПОУ 37264503).
Відповідач 2: Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» (03118, м. Київ, вул. Хотівська, буд. 4, літ. «А», код ЄДРПОУ 38054466).
Третя особа: Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» (03115, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 89А, кв. 96, код ЄДРПОУ 44223649).

Повний текст рішення суду складено та підписано 22.06.2026р. 

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА