Справа № 135/257/26
Провадження № 2/135/311/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

05.06.2026 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ладижині в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позицій сторін
Позиція позивача
18 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» до суду надійшла позовна заява, у якій адвокат Катрич П.С., діючи в інтересах ОСОБА_1 , просить зняти арешт з нерухомого майна — квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови відділу Державної виконавчої служби Тростянецького РУЮ серії АА № 948716 від 10.02.2003 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної під час виконання виконавчого листа № 1-23 від 17.04.2000, виданого на підставі вироку Тульчинського районного суду Вінницької області (реєстраційний номер обтяження 5306923).
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , які відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 08.10.1993 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .
З метою оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину на квартиру позивачка звернулася до нотаріуса Кощеєвої Г.С., яка повідомила про неможливість видати відповідне свідоцтво з огляду на накладений на квартиру арешт та оголошену заборону на її відчуження згідно з постановою відділу Державної виконавчої служби Тростянецького РУЮ серії АА № 948716 від 10.02.2003 (правонаступником якого є відповідач) про арешт майна боржника, винесеною в ході виконання виконавчого листа № 1-23 від 17.04.2000 у справі про стягнення зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 943,50 грн. Представник позивачки наголошує, що арешт накладено на квартиру, яка боржникові ОСОБА_5 ніколи не належала та у його власності не перебувала. Окрім того, відповідно до повторного свідоцтва про смерть від 18.02.2025 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З метою зняття арешту з майна адвокат Катрич П.С. в інтересах ОСОБА_1 подав 21.05.2021 до Тростянецько-Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України заяву про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна. У відповідь на цю заяву представник відповідача 19.01.2026 повідомив, що у відділі на виконанні не перебував і не перебуває виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 943,50 грн, а також зазначив, що відповідно до законодавства строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки. З урахуванням наведеної відповіді представник позивачки доходить висновку, що виконавче провадження завершено, проте при його завершенні органом ДВС, усупереч вимогам закону, арешт не було знято. Додатковою підставою для скасування арешту сторона позивачки називає також смерть боржника.
Резюмуючи викладене, представник позивачки наголошує на наявності чинного арешту на майно та неможливості його скасування в позасудовому порядку, оскільки позивачка в інший спосіб, ніж звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не може. За таких обставин порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зняття арешту, у тому числі з підстав того, що подальша чинність арешту є недоцільною та не виправдовує втручання у майнові права позивачки як спадкоємиці власників квартири.
Відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідача — Тростянецько-Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відзиву на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подавали.
ІІ. Процесуальні дії у справі
19 лютого 2026 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивачки суд витребував від Тульчинського районного суду Вінницької області доказ — належним чином засвідчену копію судового рішення, яка надійшла до суду 12 березня 2026 року.
17 квітня 2026 року суд ухвалою за клопотанням представника позивачки залучив до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 , якій запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк.
Представник позивачки ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи за його та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Представник відповідача Тростянецько-Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у відповідь на судовий виклик надіслав до суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи за його відсутності.
Ухвала про залучення співвідповідача разом із копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами надіслана відповідачці ОСОБА_2 рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу її місця проживання. Поштове відправлення повернулося до суду з відміткою оператора поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Інших відомостей про зміну місця проживання чи перебування відповідачки, а також про наявність іншої поштової або офіційної електронної адреси матеріали справи не містять; повідомлень від відповідачки із цього приводу до суду не надходило.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічний підхід висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), наголосивши, що належне повідомлення має місце у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 Верховний Суд дійшов висновку, що поштові відправлення, повернуті з позначкою «закінчення терміну зберігання» чи подібним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх надсилання на адресу реєстрації фізичної особи.
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з частиною першою статті 131 ЦПК України учасники справи зобов`язані інформувати суд про зміну свого місця проживання (перебування, місцезнаходження), а за відсутності такої заяви судові документи надсилаються на останню відому суду адресу і вважаються доставленими, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає чи не перебуває.
За таких обставин суд доходить висновку, що шляхом направлення кореспонденції на адресу відповідачки та одержання поштового повідомлення з відміткою «адресат відсутній» суд вчинив усі необхідні та достатні дії для належного повідомлення ОСОБА_2 про залучення її до участі у справі та про розгляд справи, що відповідає вимогам статей 128–131, 274, 280 ЦПК України та узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду.
ІІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення
Частина перша статті 280 ЦПК України передбачає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачів було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання вони не з`явилися, заяв про відкладення розгляду чи повідомлень про поважні причини неявки не подавали, відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень по суті спору не надали.
Водночас суд розмежовує процесуальне становище відповідачів у контексті ухвалення заочного рішення. Представник Тростянецько-Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у відповідь на судовий виклик надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Ця обставина свідчить про те, що відповідач — орган ДВС був належно повідомлений про розгляд справи та висловив свою процесуальну позицію у письмовій формі, що виключає застосування щодо нього заочного порядку розгляду в розумінні статті 280 ЦПК України. Водночас відзиву на позовну заяву орган ДВС не подав, проте, враховуючи, що у задоволенні позову до нього відмовляється з підстав неналежності як відповідача (про що зазначено у розділі V цього рішення), питання про заочний розгляд щодо органу ДВС є процесуально нейтральним.
Натомість відповідачка ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, в засідання не з`явилася, будь-яких повідомлень про причини неявки не надіслала, відзиву на позовну заяву не подала. Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасник судового процесу не з`явився в судове засідання без поважних причин. Отже, щодо відповідачки ОСОБА_2 наявні всі передбачені частиною першою статті 280 ЦПК України умови для ухвалення заочного рішення.
Представник позивачки у заяві просив розглянути справу за його та позивачки відсутності та прямо не заперечував проти ухвалення заочного рішення, чим виконано умову пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України щодо згоди позивача на заочний розгляд.
За сукупності наведених обставин суд констатує наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для ухвалення заочного рішення щодо відповідачки ОСОБА_2 : її належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, вона в засідання не з`явилася без поважних причин, відзиву на позовну заяву не подала, позивач не заперечує проти заочного вирішення спору. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в заочному порядку за правилами статей 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом
На підтвердження своєї особи позивачкою ОСОБА_1 надано копію паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 20 лютого 2020 року, відповідно до якого вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 та є уродженкою м. Ладижина Вінницької області (а.с. 9).
Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 11) та довідкою КП «Тульчинське МБТІ» № 109д від 27.07.2024 (а.с. 18) квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
16 листопада 2005 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належну йому частину квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 (а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Ладижині Вінницької області помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 13).
02 березня 2016 року Другою тростянецькою державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_4 (а.с. 24).
ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Ладижині Вінницької області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 13, зворотний бік).
31 січня 2019 року Другою тростянецькою державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_3 (а.с. 16).
Друга тростянецька державна нотаріальна контора в листі від 06.03.2025 за № 130/01-16 (а.с. 21) зазначає, що після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрито спадкові справи, заявником і спадкоємцем за заповітом до майна померлих є ОСОБА_1 ; відомості про інших спадкоємців, які заявили б про намір отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні.
Постановою завідувача Другої тростянецької державної нотаріальної контори Кощеєвої Г.С. від 12.02.2026 (а.с. 17) відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з наявністю на належну йому частину квартири АДРЕСА_1 обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, зареєстрованого Другою тростянецькою державною нотаріальною конторою 16.07.2007 на ім`я ОСОБА_5 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 12) щодо нерухомого майна — квартири АДРЕСА_1 — накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, зареєстроване 16.07.2007 за № 5306923 Другою тростянецькою державною нотаріальною конторою; підстава: постанова серії АА № 948716 від 10.02.2003, суд.
Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 17.04.2000 у справі № 1-23 (а.с. 35–36) ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину та засуджено до позбавлення волі. Цим же вироком стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 943 грн 50 коп.
Постановою відділу Державної виконавчої служби Тростянецького РУЮ серії АА № 948716 від 10.02.2003 при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-23 від 17.04.2000, виданого на підставі вироку Тульчинського районного суду Вінницької області у справі про стягнення зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 943,50 грн, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_5 , який проживав у АДРЕСА_2 (а.с. 23).
Тростянецько-Ладижинський відділ ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України листом № 1096 від 19.01.2026 (а.с. 19) повідомив адвоката Катрича П.С., що станом на день надання відповіді на виконанні у відділі ДВС не перебуває виконавчий документ про стягнення зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 943 грн 50 коп. на підставі виконавчого листа № 1-23 від 17.04.2000, виданого Тульчинським районним судом Вінницької області. Також зазначено, що відповідно до законодавства строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки.
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Гайсині Вінницької області (а.с. 14, зворотний бік).
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Будь-яке втручання держави у право на мирне володіння майном має відповідати критеріям правомірної мети та пропорційності, тобто забезпечувати справедливий баланс між інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Збереження обтяження, яке втратило свою правову та фактичну мету, такому балансу не відповідає.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником спадкового майна з часу відкриття спадщини, а свідоцтво про право на спадщину лише посвідчує (підтверджує) вже набуте право.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частинами першою, другою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частина друга статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з частиною п`ятою статті 59 цього Закону у всіх інших, ніж передбачені частинами третьою та четвертою цієї статті, випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутися особа, яка є власником (володільцем) майна або претендує на нього на законній підставі та вважає, що це майно належить їй, а не боржникові. Такий правовий висновок є усталеним у практиці Верховного Суду (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) та від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19), постанови Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 207/3013/20 та від 02 вересня 2025 року у справі № 760/16996/22 (провадження № 61-2215св25)).
Щодо належного складу відповідачів у цій справі
Суд вважає за необхідне окремо вирішити питання про належність відповідачів у справі, оскільки це безпосередньо визначає межі судового захисту та зміст резолютивної частини рішення.
Відповідно до усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), відповідачами у справах за позовами про звільнення (зняття) майна з?під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки саме задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси цих осіб щодо такого майна. Водночас орган державної виконавчої служби у відповідних випадках залучається судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а не як відповідач.
Аналогічний правовий висновок підтверджений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2024 року у справі № 725/3352/23 (провадження № 61?292св24), у якій зазначено, що відповідачами у справах цієї категорії є боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні, тоді як відповідний орган державної виконавчої служби підлягає залученню як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Такий підхід відтворено і в постанові Верховного Суду від 02 вересня 2025 року у справі № 760/16996/22 (провадження № 61?2215св25), у якій суд залишив у силі рішення про відмову в позові про зняття арешту саме з тієї підстави, що позов було подано до органу державної виконавчої служби, який не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт.
Наведений правовий висновок ґрунтується на тому, що орган державної виконавчої служби не є стороною спірних майнових правовідносин і виконує лише публічно?владну функцію щодо примусового виконання рішень. Задоволення позову про зняття арешту з майна жодним чином не зачіпає та не порушує прав органу ДВС: він не є ані власником майна, ані кредитором, ані особою, чиї майнові інтереси пов`язані з існуванням арешту. Натомість спірне рішення про долю арешту безпосередньо стосується особи, в інтересах якої цей арешт накладено (стягувача), — адже саме для неї арешт є засобом забезпечення задоволення майнових вимог.
За таких обставин пред`явлення позову до Тростянецько?Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України як до відповідача є пред`явленням позову до неналежного відповідача.
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України у разі, якщо позов подано не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження — до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не допускаючи при цьому залучення неналежного відповідача як співвідповідача. Самостійна ініціатива суду щодо заміни відповідача законом не передбачена.
У цій справі провадження відкрито та розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; до початку першого судового засідання представник позивачки не звертався з клопотанням про заміну Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби належним відповідачем. Натомість представник позивачки подав клопотання про залучення ОСОБА_2 як співвідповідача, яке ухвалою суду від 17 квітня 2026 року було задоволено. Отже, позивачка фактично обрала процесуальну модель участі у справі двох відповідачів, не наполягаючи на заміні органу ДВС іншим відповідачем.
З урахуванням наведеного, а також з огляду на те, що строк, визначений частиною другою статті 48 ЦПК України для подання клопотання про заміну відповідача у спрощеному позовному провадженні (до початку першого судового засідання), сплинув, суд позбавлений повноважень замінювати Тростянецько-Ладижинський відділ державної виконавчої служби іншим відповідачем з власної ініціативи. За таких обставин цей орган підлягає визнанню неналежним відповідачем з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову до нього та вирішенням спору по суті щодо належного відповідача — ОСОБА_2 .
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16?ц (провадження № 14?61цс18) наголосила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України, а «за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача» (п. 40 постанови). Цей загальний процесуальний підхід підлягає застосуванню й у даній справі.
З урахуванням викладеного вище суд доходить висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тростянецько?Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України слід відмовити як до неналежного відповідача, водночас вирішивши спір по суті заявлених вимог щодо належного відповідача — особи, в інтересах якої накладено арешт на спірне майно.
Щодо вимог позивача до належного відповідача — ОСОБА_2 . 
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 756/12092/24 (провадження № 61-6543св25), згідно з якою особа, яка не є стороною виконавчого провадження (зокрема співвласник чи спадкоємець майна), у якому накладено арешт на майно, має право звернутися до суду з позовом про зняття арешту з цього майна незалежно від стадії оформлення документів про право на спадщину, а належним процесуальним способом захисту в такому випадку є саме позов, а не скарга на дії чи бездіяльність державного виконавця.
Суд також враховує принципову відмінність обставин цієї справи від випадків, коли арешт накладено безпосередньо на майно боржника, а позивач є спадкоємцем (правонаступником) такого боржника. У подібних випадках Верховний Суд відмовляє у задоволенні позову про зняття арешту, оскільки спадкоємець боржника набуває не лише прав, а й обов`язків спадкодавця та не може вимагати зняття арешту, накладеного на майно самого боржника (постанова Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 461/8026/24 (провадження № 61-11868св25)). У справі, що розглядається, ситуація є протилежною: боржником у виконавчому провадженні був ОСОБА_5 , тоді як квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а не боржникові. Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом саме власників майна — ОСОБА_7 , а не боржника ОСОБА_5 , не є його правонаступницею та не несе його боргових зобов`язань.
Отже, позивачка є особою, яка претендує на майно, що боржникові не належало, а тому в розумінні частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» вправі звернутися до суду з позовом про зняття арешту із цього майна, і обраний нею спосіб захисту є належним та ефективним. Водночас ОСОБА_2 як стягувач є саме тією особою, в інтересах якої було накладено арешт у виконавчому провадженні, тому виступає належним відповідачем у спорі про звільнення майна з-під арешту.
Суд також зауважує, що висновок Верховного Суду у справі № 760/16996/22 (провадження № 61-2215св25) про необхідність заявлення позову про визнання права власності на спадкове майно у сукупності з вимогою про зняття арешту стосується виключно випадків, коли позивач є правонаступником самого боржника виконавчого провадження. Оскільки у цій справі позивачка є спадкоємицею за заповітом власників майна — ОСОБА_7 , а не боржника ОСОБА_5 , позовна вимога лише про зняття арешту є достатнім і ефективним способом захисту її порушених прав.
Судом достеменно встановлено, що спірна квартира ніколи не перебувала у власності боржника ОСОБА_5 . Жодних доказів належності арештованого майна боржникові матеріали справи не містять. Навпаки, право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 08.10.1993 та довідкою КП «Тульчинське МБТІ» № 109д від 27.07.2024. За таких обставин накладення та подальше збереження арешту на майно, що боржникові не належить, не може бути виправданим і саме по собі порушує право власника та його правонаступника.
Крім того, арешт майна боржника є заходом примусового виконання рішення, спрямованим на забезпечення його реального виконання. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19). У цій справі виконавчий лист № 1-23 від 17.04.2000 на виконанні у відділі ДВС не перебуває, виконавче провадження завершено, жодних майнових претензій з боку стягувача ОСОБА_2 не заявлено, а боржник ОСОБА_5 помер, — отже, підстави для збереження чинності арешту об`єктивно відпали.
Сукупність наведеного свідчить, що збереження арешту на квартиру за відсутності виконавчого провадження, за відсутності будь-якого зв`язку арештованого майна з боржником та за наявності факту смерті боржника не переслідує жодної легітимної мети, не відповідає критерію пропорційності й становить невиправдане втручання у майнові права позивачки як спадкоємиці власників квартири, гарантовані статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За викладених обставин суд доходить висновку, що наявність арешту (обтяження), накладеного на майно спадкодавців, порушує спадкові права позивачки ОСОБА_1 , внаслідок чого вона позбавлена можливості оформити свої права на нерухоме майно та отримати відповідне свідоцтво в порядку спадкування. Підстав для збереження обтяження на зазначене майно немає: судом не встановлено будь-якого зв`язку арештованого майна з боржником ОСОБА_5 , який помер, що є самостійною підставою для завершення виконавчого провадження. Спадкове майно у вигляді квартири належало на праві власності виключно померлим спадкодавцям, а позивачка є їх єдиною спадкоємицею за заповітом.
Враховуючи неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, право позивачки підлягає судовому захисту в заявлений нею спосіб — шляхом зняття арешту з нерухомого майна. Позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
VI. Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, – у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, а у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У цій справі позивачка заявила одну позовну вимогу немайнового характеру – про зняття арешту з квартири. Судом встановлено, що арешт накладено в інтересах відповідачки ОСОБА_2 , а позовні вимоги в частині зняття арешту з нерухомого майна підлягають задоволенню в повному обсязі. Відмова у задоволенні позову до Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зумовлена виключно його статусом неналежного відповідача і не свідчить про часткове незадоволення позовних вимог по суті спору.
З огляду на те, що спірне арештоване майно звільнено з-під арешту, тобто матеріально-правові вимоги позивачки задоволено в повному обсязі, а відповідачкою, в інтересах якої було накладено арешт, є саме ОСОБА_2 , суд вважає обґрунтованим покласти на неї обов`язок з відшкодування позивачці понесених витрат зі сплати судового збору у повному розмірі.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 2–5, 7, 8, 10–13, 81, 83, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263–265, 268, 273, 279, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження — відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 — задовольнити.
Зняти арешт з нерухомого майна — квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови відділу Державної виконавчої служби Тростянецького районного управління юстиції серії АА № 948716 від 10.02.2003 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної під час виконання виконавчого листа № 1-23 від 17.04.2000, виданого на підставі вироку Тульчинського районного суду Вінницької області (реєстраційний номер обтяження 5306923).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, — у разі наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення — якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подано заяву про перегляд заочного рішення або апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення складено та підписано суддею 05.06.2026.
Суддя