СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/1396/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В., суддя Тарасова І.В.
розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" (вх.№ 487 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Сірош Д.М.) у справі №917/1396/25
за позовом "Великолазівського ліцею" Баранинської сільської ради, село Великі Лази, Ужгородський район, Закарпатська область,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП", Шлях Київ-Харків, Пирятинський район, Полтавська область,
про стягнення суми основного боргу,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року "Великолазівський ліцей" Баранинської сільської ради звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" про стягнення заборгованості за договором поставки № 107 від 23.10.2024 у розмірі 254521,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання договору поставки № 107 від 23.10.2024 відповідач передав позивачу за видатковою накладною № Рн241104/001 від 07.11.2024 талони на бензин А-95 у кількості 300 літрів та дизельне паливо у кількості 5700 літрів на загальну суму 296340,00 грн, які позивач оплатив у повному обсязі 11.11.2024. Проте з 20.01.2025 позивач не може отримати товар (бензин А-95 - 290 літрів та дизельне паливо - 4860 літрів) на АЗС мережі "АВІАС" у м. Ужгород та Закарпатській області, оскільки заправні станції не працюють, гаряча лінія та карта АЗС на офіційному сайті також не функціонують. Позивач звертався до відповідача з претензією від 21.01.2025, яка залишена без реагування, зобов`язання з поставки залишку партій товару не виконано, кошти не повернуто замовнику. 
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі №917/1396/25 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" на користь "Великолазівського ліцею" Баранинської сільської ради 254521,00 грн заборгованості та 3817,82 грн судового збору.
Вказане рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору поставки № 107 від 23.10.2024, за яким відповідач зобов`язався поставити бензин А-95 та дизельне паливо по талонах, а позивач - прийняти та оплатити товар. Суд встановив, що відповідач передав позивачу за видатковою накладною талони на повну суму договору, які позивач оплатив, однак фактично отримати пальне за частиною талонів позивач не зміг через непрацюючі АЗС мережі "АВІАС". За висновками суду, відповідач не надав доказів фактичної передачі (відпуску) палива у визначеному договором обсязі, а тому не спростував доводів позивача щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором. Суд дійшов висновку про невиконання відповідачем умов договору щодо належної поставки товару та виникнення у нього зобов`язання із компенсації позивачу вартості талонів, що не були отоварені (290 літрів бензину марки А-95 та 4860 літрів дизельного палива), на загальну суму 254521,00 грн. Вказуючи на те, що відповідачем не спростовано, як кількість невикористаних покупцем талонів, так і не надано власного розрахунку суми грошових коштів, що підлягає компенсації, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд погодився із загальною вартістю товару, який фактично не може бути отриманий та підлягає сплаті позивачу, вважає його арифметично правильним, а тому місцевий господарський суд визнав обґрунтованими заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 254521,00 грн.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" не погодилося з рішенням суду першої інстанції та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі №917/1396/25 повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову "Великолазівського ліцею" Баранинської сільської ради відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на таке:
- щодо порушення норм процесуального права зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. На переконання апелянта, суд першої інстанції не навів належних мотивів для відмови, а малозначність справи не є достатньою підставою для розгляду без участі сторін, враховуючи те, що позивачем невірно трактуються умови договору, а між позивачем та іншими юридичними особами були укладені договори, за якими закуповувались талони мережі АЗС бренду "АВІАС", зміст яких має важливе значення для повного з`ясування обставин справи.
Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у залученні до участі у справі ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, оскільки з офіційного сайту Prozorro вбачається, що позивач неодноразово закуповував безстрокові талони мережі АЗС бренду "АВІАС" саме у ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ" за договорами поставки № 97, № 16 та № 52, тому відмова у залученні третьої особи позбавила відповідача можливості підтвердити інформацію щодо придбання спірних талонів у зазначеного контрагента.
- щодо порушення норм матеріального права апелянт зазначає таке. 
По-перше, суд першої інстанції не проаналізував належним чином умови договору № 107 від 23.10.2024, зокрема положення пунктів 4.2 та 5.3, з яких вбачається, що оплата товару здійснюється виключно по факту поставки товару за підписаною між сторонами видатковою накладною, яка підтверджує перехід права власності на товар від постачальника до замовника. Підпис уповноваженого представника позивача на видатковій накладній № Рн241104/001 від 07.11.2024 та її оплата платіжною інструкцією № 598 від 07.11.2024 підтверджують повну поставку товару позивачу, як це передбачено умовами договору. Крім того, зазначає, що належне виконання договору підтверджується оприлюдненим самим позивачем на офіційному сайті Prozorro Звітом про виконання договору про закупівлю, в якому зазначено про відсутність причин розірвання договору № 107 від 23.10.2024. 
По-друге, підпунктом 6.2.5 пункту 6.2 договору передбачено можливість дострокового розірвання договору у разі невиконання зобов`язань постачальником, проте позивач протягом дії договору (до 31.12.2024) жодного разу не звертався до ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" з вимогою про його розірвання внаслідок порушення будь-яких умов, що свідчить про належне виконання відповідачем умов договору
По-третє, позивач не надав до позову жодних доказів (актів приймання-передачі талонів, специфікацій із реєстром номерів талонів тощо) на підтвердження того, що додані до позову талони були отримані саме від відповідача і саме на умовах договору № 107 від 23.10.2024. Усі додані до позову копії талонів є талонами з вказаним на них брендом "АВІАС", які не містять відомостей про строк їх дії, що не відповідає умовам укладеного з відповідачем договору, пунктом 5.5 якого передбачено, що термін дії дозволів на відпуск товару повинен бути не менше 12 місяців. 
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не дослідив договори поставки № 97, № 16 та № 52, укладені між позивачем та ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ", та не врахував доводи відповідача щодо можливого придбання спірних талонів у цього контрагента; позивачем не було надано жодних доказів на спростування таких аргументів відповідача. Апелянт посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, та на постанову Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 760/18179/23, згідно з якими пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Суд першої інстанції взагалі не досліджував питання, чи є ТОВ "Гарант Ойл Групп" належним відповідачем у справі.
По-четверте, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що позивачем не надано жодного доказу відмови в отоваренні талонів на умовах договору або будь-якого порушення умов договору відповідачем. Зі змісту договору вбачається, що саме позивач зобов`язаний самовивезенням забезпечити отоварення талонів шляхом пред`явлення їх у відповідні строки на відповідних АЗС. Позивачем не надано будь-яких доказів відмови у відвантаженні палива по талонах при відповідному зверненні, а також не надано доказів відсутності палива на АЗС, що вказує на необґрунтованість рішення про стягнення 254521,00 грн як вартості недоотриманого товару. 
Водночас, заявник просив поновити Товариству строк на апеляційне оскарження рішення суду та на час апеляційного провадження зупинити дію рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі №917/1396/25. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що 17.02.2026 в неробочий час о 18 год. 47 хв. в Електронний кабінет ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" було відправлено повне рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі № 917/1396/25, отже днем його отримання, відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України, вважається 18.02.2026. Таким чином, апеляційна скарга подана до суду в межах двадцятиденного строку з дати отримання тексту оскаржуваного рішення.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі №917/1396/25; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" (вх.№ 487 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі №917/1396/25 та постановлено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи; встановлено позивачу строк до 06.05.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту, учасникам справи строк до 06.05.2026 для подання заяв, клопотань, тощо; зупинено дію рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі №917/1396/25.
23.04.2026 до суду апеляційної інстанції від "Великолазівського ліцею" Баранинської сільської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 4557), в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі № 917/1396/25 залишити без змін. 
В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема, на те, що приписи статті 252 ГПК України не встановлюють автоматичного обов`язку суду призначити проведення судового засідання з повідомленням сторін; розгляд справи у спрощеному провадженні без виклику сторін не свідчить про порушення права апелянта на доступ до правосуддя та не є підставою для скасування правильного по суті рішення. Щодо незалучення третьої особи позивач зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ" не є стороною спірного договору та відповідачем не доведено, яким чином рішення безпосередньо вплине на права чи обов`язки цієї особи. Стверджує про помилковість доводів апелянта про те, що підписання видаткової накладної та оплата свідчать про повне виконання договору, оскільки підміняє предмет зобов`язання; належне виконання договору поставки означало не лише передачу талонів, а забезпечення реальної можливості одержати за ними оплачений товар у погодженому обсязі та протягом строку, визначеного договором; наявність видаткової накладної не доводить належного виконання договору, якщо фактичний відпуск пального за талонами не був забезпечений. Вказує, що ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" є належним відповідачем, оскільки є стороною спірного договору.
Щодо доводу про відсутність доказів відмови в отоваренні позивач зазначає, що він неодноразово звертався з письмовими вимогами та повідомленнями про неможливість отоварення, зокрема листами від 21.01.2025 № 01-19/17, 13.02.2025 № 01-19/54, 18.02.2025 № 01-19/58, а також зверненнями до прокуратури та БЕБ. Відповідач належного реагування не надав, заміну або продовження дії талонів не забезпечив. Водночас, саме відповідач як постачальник зобов`язаний довести, що надані ним талони були придатними до використання, відпуск пального на визначених ним АЗС реально забезпечувався, а також що він виконав умову пункту 5.5 договору про заміну або продовження строку дії талонів. Таких доказів апеляційна скарга не містить.
Позивач також зазначає, що звіт про виконання договору в Prozorro має інформаційно-реєстраційний характер, не підтверджує факту реального відпуску спірного палива у відповідному місці та періоді, не спростовує наявності невикористаних талонів та обов`язку постачальника забезпечити їх чинність або заміну згідно з пунктом 5.5 договору.
Судова колегія зазначає, що учасники справи належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження у справі та розгляд даної апеляційної скарги в порядку письмового провадження, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, сформованими в програмі Діловодство спеціалізованого суду.
Таким чином, судом апеляційної інстанції було вжито всіх можливих заходів задля повідомлення учасників процесу про хід розгляду справи, витримано терміни, які колегія суддів вважає достатніми для можливості реалізації сторонами своїх процесуальних прав.
Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом) до суду апеляційної інстанції не надійшло.
За таких обставин, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження у справі та розгляд даної апеляційної скарги в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 ГПК України.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як установлено місцевим господарським судом, між "Великолазівський ліцей" Баранинської сільської ради (далі – замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" (далі – постачальник, відповідач) укладений договір поставки № 107 від 23 жовтня 2024 року (далі - договір) за результатами проведених публічних закупівель товарів.
Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити: нафта і дистиляти – код ДК 021:2015 - 09130000-9 (бензин А-95 та дизельне паливо) (надалі – товар), а замовник – прийняти і оплатити вартість товару на умовах, передбачених цим договором.
Згідно з пунктом 1.2. договору найменування, кількість та асортимент товару вказується в Специфікації (Додаток №1), яка є невід`ємною частиною цього договору.
У розділі 2 договору передбачено якість товару, а саме: постачальник повинен передати (поставити) замовнику товар, що за своєю якістю має відповідати: Бензин А-95 - ДСТУ 7687:2015 та/або ТУ, та/або технічним регламентам; Дизельне паливо - ДСТУ 7688:2015, та/або ТУ, та/або технічним регламентам. Постачальник гарантує якість товарів, що постачаються і надає на кожну партію товару копії паспортів якості та/або сертифікатів відповідності.
Згідно з пунктом 3.1. договору ціна на кожну одиницю товару та його кількість вказуються в Специфікації (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною цього договору.
Ціна цього договору становить 296340,00 грн з ПДВ (п. 3.3. договору).
Відповідно до пункту 4.2. договору оплата за товар здійснюється протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки дозволів на відпуск товару (смарт - карти, скреч - картки, відомості на відпуск нафтопродуктів, талони, тощо (надалі – дозволи на відпуск)) на підставі виставленого постачальником рахунку.
Згідно з пунктом 5.1. договору поставка товару здійснюється на автозаправних станціях, визначених та вказаних постачальником згідно дозволів на відпуск товару (смарт - карти, відомості на відпуск нафтопродуктів, талони тощо, номіналам по 5 або 10/20/30 літрів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.1997 №1442 "Про затвердження правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами" (зі змінами та доповненнями)).
Право власності на товар переходить від постачальника до замовника в момент підписання видаткової накладної (п.5.3. договору).
Пунктом 5.4. договору передбачено, що приймання (відпуск) нафтопродуктів (товару) по кількості і якості здійснюється відповідно до вимог Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів на підприємствах та організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту і зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №281/171/578/155 від 20.05.2008 , зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496. 
Згідно з пунктом 5.5. договору термін дії дозволів на відпуск товару повинен бути не менше 12 (дванадцяти) місяців з моменту фактичного отримання замовником дозволів на відпуск товару. У разі, якщо замовник з якихось причин не зміг використати дозволи на відпуск протягом терміну їх дії, то постачальник повинен забезпечити безкоштовну заміну дозволів на відпуск на чинні, або продовжити термін їх дії без зменшення їх номіналу.
Відповідно до пунктів 6.1., 6.3. договору замовник зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі здійснити оплату за поставлений товар; приймати поставлений товар згідно з видатковою накладною. Постачальник зобов`язаний, зокрема: забезпечити поставку товарів у строки, встановлені цим договором разом з усіма документами, підписаними уповноваженими матеріально-відповідальними особами сторін, необхідними для того щоб прийняти поставку на умовах цього договору; у разі неможливості виконати взяті на себе обов`язки по строкам, якості та кількості товару, який постачається, постачальник зобов`язаний повідомити замовника у строк, не пізніше ніж за 5 робочих днів.
У пунктах 7.1., 7.2. договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором. Порушенням сторонами зобов`язань за даним договором є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань.
Цей договір набирає чинності з 23 жовтня 2024 року і діє до 31 грудня 2024 року, а в частині фінансових зобов`язань, до повного виконання (п.10.1. договору).
Додатком № 1 до договору № 107 від 23.10.2024 є Специфікація (надалі – Специфікація), згідно якої найменування товару:
- Бензин А-95, по талонах, кількість 300 літрів, ціна за одиницю – 54,14 грн з ПДВ, загальна сума 16 242,00 грн з ПДВ;
- Дизельне паливо, по талонах, кількість 5700 літрів, ціна за одиницю – 49,14 грн з ПДВ, загальна сума 280 098,00 грн з ПДВ.
Загальна вартість 296340,00 грн з ПДВ.
Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" передало, а "Великолазівський ліцей" Баранинської сільської ради отримав за видатковою накладною № Рн241104/001 від 07.11.2024 товар: бензин А-95 по талонах у кількості 300 літрів та дизельне паливо по талонах у кількості 5700 літрів на загальну суму 296340,00 грн.
11.11.2024 позивач здійснив повну оплату товару на суму 296 340,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №598 від 07.11.2024 та випискою з рахунку.
Як зазначає позивач у позовній заяві, з 20.01.2025 по день подання позову позивач не може отримати товар (бензин А-95 - 290 літрів, дизельне паливо - 4860 літрів) на АЗС постачальника в м. Ужгород та Закарпатській області; заправні станції "АВІАС" у м. Ужгород та Закарпатській області не працюють, гаряча лінія за номером телефону: 0-800-501-788 та карта АЗС на офіційному сайті також не працює, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості отримувати товар (бензин А- 95 та дизельне паливо) відповідно до договору.
Вказує, що 21.01.2025 позивач звертався до відповідача з претензією (лист від 21.01.2025 вих. 01.19-17) щодо неможливістю отримання товару на АЗС постачальника в м. Ужгород та Закарпатській області відповідно до діючих договорів. Претензію було надіслано на електронні засоби зв`язку та поштову адресу відповідача, у свою чергу, відповідачем не надано відповідь на претензію та не вжито жодних заходів щодо виконання своїх зобов`язань за договорами. Отже, претензію постачальником залишено без належного реагування, зобов`язання з поставки залишку партій товару постачальником не виконано, кошти не повернуто Замовнику.
За твердженням позивача, станом на 08.07.2025 позивачем не використано талони на 290 літрів бензину марки А-95 та 4860 літрів дизельного палива на загальну суму (290x54,14 (вартість 1 л бензину) та 4860x49,14 (вартість 1 л дизельного палива), що підтверджується невикористаними талонами та бухгалтерською довідкою від 08.07.2025 (вих. №б/н).
У відзиві відповідач проти позову заперечив, посилаючись, зокрема, на таке:
- доданими до позову доказами та самим позивачем підтверджується, що ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" передало, а Великолазівський ліцей отримав за видатковою накладною № Рн241104/001 від 07.11.2024 Бензин А-95 по талонах у кількості 300 літрів та Дизельне паливо по талонах у кількості 5700 літрів на загальну суму 296 340,00 грн. Отже, за вказаною видатковою накладною, яка підписана уповноваженими представниками сторін, Великолазівський ліцей отримав від відповідача весь обсяг товару, який відповідає сумі договору № 107 від 23.10.2024, номенклатурі і кількості вказаної у специфікації до цього договору, а тому відповідач повністю та належним чином виконав всі свої зобов`язання за договором № 107 від 23.10.2024 перед позивачем;
- позивач не надає до позову жодних доказів (наприклад актів приймання-передачі талонів, специфікацій із реєстром номерів талонів та/або інше) на підтвердження того, що додані до позову талони були отримані ним саме від відповідача та саме на умовах договору № 107 від 23.10.2024;
- талони мережі АЗС бренду "АВІАС" (які є з необмеженим терміном дії/ безстрокові) могли бути придбані у їх емітента та власника/управителя такої мережі, а саме: у Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕКС ІНВЕСТ" за договором поставки №97 в межах закупівлі № UA-2022-11-18-010032-a; договором поставки № 16 в межах закупівлі № UA-2023-02-15-008081-a; за договором поставки № 52 в межах закупівлі № UA-2023-02-15-008081-a;
- позивач стверджує, що АЗС бренду "АВІАС" у м. Ужгород та Закарпатській області не працюють, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості отоварити талони на пальне, проте жодних доказів відмови в отоваренні талонів на АЗС при відповідному зверненні уповноважених осіб позивача, матеріали справи не містять;
- щодо тверджень позивача про звернення до відповідача з претензією (лист від 21.01.2025 вих. 01.19-17) зазначає, що доданий до позову лист без зазначення його дати та вихідного номера, також позивачем не надано розрахунковий документ та опис вкладення у цінний лист з поіменованим переліком документів, виданих відправникові поштового відправлення, на підтвердження відправлення претензії (лист від 21.01.2025 Вих. 01.19-17).
У відповіді на відзив позивач вказує наступне:
- фактично з 20.01.2025 позивач об`єктивно позбавлений можливості одержати пальне в мережі "АВІАС" у м. Ужгород та Закарпатській області. Отже, товар не було надано у розпорядження позивача; жодних доказів виконання цього обов`язку відповідач не подав, а передача талонів не є виконанням поставки. 
- вважає, що доводи відповідача про непідтверджене походження талонів спростовується первинними документами за договором № 107 (рахунок, платіжні документи, Специфікація, видаткова накладна); оригінали невикористаних талонів (290 л А-95; 4 860 л ДП) наявні у позивача та будуть надані на вимогу суду; припущення відповідача про інших можливих емітентів не підкріплені належними та допустимими доказами.
- аргумент відповідача про те, що АЗС "АВІАС" працюють/мали працювати не узгоджується з фактичними обставинами та загальновідомими даними. Позивач неодноразово звертався щодо неможливості отоварення (листи: 21.01.2025 № 01-19/17, 13.02.2025 № 01-19/54, 18.02.2025 № 01-19/58 регіональному представнику "АВІАС"; 30.01.2025 № 01-19/36 прокуратурі; 21.05.2025 № 01-19/256 БЕБ). Проте, відпуск пального не забезпечено, заміну талонів не здійснено. 
- зауваження відповідача щодо неналежного направлення претензій не впливають на суть спору, оскільки обов`язковий претензійний порядок законом не передбачено для цієї категорії справ.
16.02.2026 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позову з підстав, зазначених вище.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026, яким позов "Великолазівського ліцею" Баранинської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" про стягнення 254521,00 грн заборгованості за договором поставки № 107 від 23.10.2024 задоволено повністю.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (статті 509 ЦК України).
Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами.
Укладений між сторонами договір № 107 від 23.10.2024 за своєю правовою природою є договором поставки, який у розумінні статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, а тому спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями § 3 глави 54 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин першої, другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Таким чином, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент, вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця поставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі - продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Відповідно до статті 667 ЦК України якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення. Необхідні для цього витрати покупець зобов`язаний відшкодувати продавцеві, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з частиною 1 статті 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
За приписами частини першої статті 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.
Відповідно до статті 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Частиною 1 статті 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
У частині другій статті 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки закон не визначив форми пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Аналогічні висновки щодо застосування наведеної норми викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23, від 09.02.2023 у справі № 910/5041/22, від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17, від 14.05.2024 у справі № 916/1164/23, від 09.04.2024 у справі № 909/335/23, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19.
Застосування частини 2 статті 693 ЦК України залежить від обставин щодо фактичної поставки/непоставки товару (такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 910/5041/22).
Отже, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений позивачу, врегульований нормами Глави 54 ЦК України "Купівля-продаж".
Як вже було встановлено вище, відповідно до умов пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався поставити: нафта і дистиляти – код ДК 021:2015 - 09130000-9 (бензин А-95 та дизельне паливо) (надалі – товар), а замовник – прийняти і оплатити вартість товару на умовах, передбачених цим договором. Ціна на кожну одиницю товару та його кількість вказуються в Специфікації (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною цього договору (п.3.1 договору).
Ціна цього договору становить 296340,00 грн з ПДВ (п. 3.3. договору).
У Специфікації (додаток № 1 до договору) сторонами погоджено товар та його кількість, а саме: бензин А-95, по талонах, кількість 300 літрів, ціна за одиницю – 54,14 грн з ПДВ, загальна сума 16242,00 грн з ПДВ; дизельне паливо, по талонах, кількість 5700 літрів, ціна за одиницю – 49,14 грн з ПДВ, загальна сума 280098,00 грн з ПДВ. Загальна вартість 296340,00 грн з ПДВ.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов договору поставки № 107 від 23.10.2024 відповідачем як постачальником за видатковою накладною № Рн241104/001 від 07.11.2024 були передані позивачу як замовнику талони на паливно-мастильні матеріали (бензин А-95, дизельне паливо) на загальну суму 296340,00 грн.
Судом встановлено, що позивач здійснив оплату товару (пального) у повному обсязі згідно зі сформованою видатковою накладною за договором поставки, який є предметом спору в цій справі.
Отже, матеріалами справи підтверджується фактичне проведення повної оплати позивачем товару, а відповідачем, в свою чергу, передача талонів на пальне на відповідну суму.
Відтак, предметом поставки за договором є товар: нафта і дистиляти - код ДК 021:2015 09130000-9 (бензин А-95 та дизельне паливо), отримання яких здійснюється замовником не в момент передачі пального, а шляхом одержання від постачальника талонів, що посвідчують право на подальше отримання відповідного обсягу пального на визначених постачальником автозаправних станціях. 
Саме талони на паливно-мастильні матеріали (бензин А-95, дизельне паливо) передавалися замовнику за видатковою накладною. 
Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997 затверджені Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, згідно з якими торгівля нафтопродуктами, призначеними для відпуску споживачам, здійснюється через мережу автозаправних станцій, автогазозаправних станцій та автогазозаправних пунктів (надалі - АЗС) (абзац 2 пункту 3 Правил).
Згідно з пунктом 9 Правил розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.
Спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155 затверджена Інструкція про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України (далі - Інструкція).
Згідно з пунктом 3 Інструкції талон - спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.
Порядок відпуску нафтопродуктів за талонами визначений у пункті 10.3.3 Інструкції.
Форму, зміст та ступінь захисту бланків талонів установлює емітент талона. При цьому необхідними елементами змісту талона є його серійний та порядковий номери (підпункт 10.3.3.1 пункту 10.3 Інструкції).
Заправлення за талонами відображається у змінному звіті АЗС за формою №17-НП (підпункт 10.3.3.2 пункту 10.3 Інструкції).
Отже, талон є документом, який засвідчує право його власника отримати на АЗС пальне відповідної марки та в певному обсязі.
За результатом пред`явлення талону здійснюється відпуск товару відповідної марки та кількості. При відпуску товару талон на пальне залишається у оператора АЗС, який видає чек, що є підтвердженням факту отримання замовником товару відповідного асортименту та кількості.
Тобто талон лише надає право отримати на АЗС фіксовану кількість нафтопродукту певного найменування та марки, які позначені на ньому, а не є підтвердженням отримання самого товару в натурі.
Надаючи оцінку доводам апелянта стосовно того, що він повністю виконав зобов`язання за договором, зважаючи на те, що сторонами було підписано видаткову накладну, колегія суддів зауважує, що факт підписання сторонами видаткових накладних не свідчить про передачу відповідачем товару (пального) позивачу, а лише підтверджує передачу талонів, які надають позивачу право на отримання відповідної кількості палива у майбутньому.
При цьому, як зазначено в пункті 5.1 договору поставка товару здійснюється на автозаправних станціях, визначених та вказаних постачальником згідно дозволів на відпуск товару (смарт - карти, відомості на відпуск нафтопродуктів, талони тощо, номіналам по 5 або 10/20/30 літрів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.1997 №1442 "Про затвердження правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами" (зі змінами та доповненнями)).
Зі змісту укладеного договору випливає, що з моменту передання талонів позивач набув лише право на отримання пального в обсягах, зазначених у видаткових накладних. Передача талонів на пальне, які підтверджують право на отримання товару (а не сам факт його отримання), не звільняє відповідача від обов`язку поставити позивачу придбаний ним товар згідно з договором.
Суд зауважує, що предметом закупівлі є бензин А-95 та дизельне паливо, а відтак кінцевою метою укладеного договору є отримання замовником саме палива, а не лише талонів (як стверджує апелянт), тому постачальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов`язання лише за умови реального забезпечення можливості отримання та фактичного відпуску пального за виданими талонами.
Відтак, передача талонів сама по собі не свідчить про належне виконання постачальником обов`язку щодо поставки пального.
Вказаним спростовуються доводи заявника апеляційної скарги стосовно того, що сам факт передачі талонів, підписання видаткової накладної та проведення оплати свідчить про повне виконання ним договірних зобов`язань в частині поставки товару. 
Як вже було зазначено, Інструкцією передбачено, що заправлення за талонами відображається у змінному звіті АЗС за формою №17-НП.
Статтею 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" визначено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.
Також даною нормою встановлено, що використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється.
Отже, суб`єкти господарювання, які займаються торгівлею пальним, зобов`язані проводити розрахункові операції через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій.
Відповідно до пункту 4 Розділу ІІІ Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом Міністерства фінансів України №547 від 14.06.2016, суб`єкти господарювання, які використовують РРО (реєстратори розрахункових операцій) для здійснення розрахункових операцій у готівковій та/або безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також здійснення операцій з приймання готівки для подальшого її переказу, зобов`язані, зокрема:
- застосовувати РРО, включені до Державного реєстру РРО, з додержанням встановленого порядку їх застосування;
- проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;
- подавати до контролюючих органів інформацію, визначену пунктом 7 статті 3 Закону, згідно з Порядком передачі;
- надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, під час отримання товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій QR-коду, який дає змогу особі зчитувати та ідентифікувати з розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому містяться, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти);
- у кінці робочого дня (зміни) створювати у паперовій та/або електронній формі (крім автоматів з продажу товарів (послуг)) фіскальні звітні чеки у разі здійснення розрахункових операцій;
- створювати контрольні стрічки у паперовій та/або електронній формі і забезпечувати їх зберігання на РРО (крім автоматів з продажу товарів (послуг)) протягом трьох років;
- надавати в паперовій та/або електронній формі покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший розрахунковий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця, з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним Законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування;
- створювати в паперовій та/або електронній формі X-звіти, Z-звіти та інші документи, що передбачені документацією на РРО, відповідно до законодавства.
На період виходу з ладу РРО та здійснення його ремонту або у разі тимчасового (не більше 7 робочих днів) відключення електроенергії проведення розрахункових операцій здійснюється з використанням книги обліку розрахункових операцій та розрахункової книжки або із застосуванням належним чином зареєстрованого резервного РРО (пункт 2 Розділу ІІІ Порядку).
Таким, чином, на суб`єктів господарювання, що займаються торгівлею пальним, покладено обов`язок щодо належного обліку розрахункових документів, що підтверджують проведення операцій (зокрема, фіскальних чеків).
Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" було відпущено позивачу пальне на повну суму оплачених ним талонів.
Так, згідно з наявною в матеріалах справи видатковою накладною № Рн241104/001 від 07.11.2024 відповідач передав "Великолазівський ліцей" Баранинської сільської ради талони на паливно-мастильні матеріали на загальну суму 296340,00 грн, а саме: бензин А-95 по талонах у кількості 300 літрів, сума без ПДВ 13535,00 грн; дизельне паливо по талонах у кількості 5700 літрів, сума без ПДВ 233415,00 грн.
Проте, як стверджував позивач, станом на дату подання позову у позивача залишаються талони (скретч-картки) мережі "АВІАС" на 290 літрів бензину марки А-95 та 4860 літрів дизельного палива, на загальну суму 254521,00 грн, на підтвердження чого позивачем додано копії паливних скретч-карток (облікових карток-талонів), переданих ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" за договором поставки № 107 від 23.10.2024 та оплачених на підставі видаткової накладної № Рн241104/001 від 07.11.2024.
Як встановлено судом, умовами договору, специфікації та видатковими накладними не передбачені будь-які індивідуальні ознаки (серійні номери, номінали, мережа АЗС) талонів на бензин, дизельне паливо, які були передані відповідачу за видатковими накладними.
Судова колегія враховує, що обов`язок поставити позивачу повний обсяг товару (бензин та дизпаливо), а також здійснити або заміну невикористаних талонів, або повернення коштів в разі неможливості забезпечення виконання зобов`язання, покладений саме на постачальника, а відтак, саме відповідач, як особа, яка здійснювала видачу талонів, повинен мати у своєму розпорядженні повний перелік номерів штрих-карт переданих талонів, їх номіналу, кількості та вартості, що надавало б змогу суду перевірити відповідність наданих позивачем копій талонів тим, що видавалися постачальником.
Разом з цим, відповідач, на якого покладається обов`язок ведення обліку виданих талонів та зберігання відомостей про їх ідентифікуючі ознаки, не надав суду жодного переліку номерів, серій чи інших реквізитів талонів, які були передані позивачу на виконання спірного договору.
Згідно із частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
З огляду на все вищенаведене, з урахуванням принципу вірогідності доказів, апеляційний господарський суд вважає, що докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, подані позивачем, є більш вірогідними, аніж ті, що надані відповідачем на їх спростування.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем доказів обліку талонів (тобто із зазначенням номерів) та виданих позивачу скретч-карток суду не надано. Тобто відповідачем не доведено належними доказами (зокрема, підписаною обома сторонами видатковою накладною, де б містилися відомості про облікові номери талонів), що він поставляв позивачу талони з іншими ідентифікаційними номерами, іншим номіналом або талони на паливо іншої мережі АЗС. 
Самого лише посилання на те, що додані до позову талони можливо надавались будь-якими іншими постачальниками на виконання інших договорів недостатньо для визнання позовних вимог необґрунтованими за умови наявності доказів виконання сторонами умов договору (частково відповідачем щодо поставки та повністю позивачем щодо оплати).
Колегія суддів вважає, що ці твердження відповідача носять характер припущення та не підтверджені жодними доказами. Додані відповідачем договори з іншими особами про поставку палива наведеного не спростовують, а лише засвідчують існування договірних відносин позивача з іншими підприємствами. З них не вбачається, що додані до позовної заяви копії талонів були придбані саме за договорами, укладеними між позивачем і ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ".
Крім того, оскільки облік талонів має вести відповідач, то на нього покладається обов`язок доведення факту використання талонів позивачем у повному обсязі, зокрема, шляхом пред`явлення підтвердних на цю операцію документів.
Таким чином, аналізуючи обставини справи та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи визначені процесуальним законом стандарти доказування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведення позивачем обставин щодо передачі відповідачем "Великолазівський ліцей" Баранинської сільської ради за договором талонів на бензин А-95, частина яких в обсязі 290 л (із розрахунку 54,14 грн за літр) на загальну суму 15700,60 грн та талонів на дизельне паливо, частина яких в обсязі 4860 л (із розрахунку 49,14 грн за літр) на загальну суму 238820,40 грн, залишилися неотовареними, тобто відповідний обсяг пального не отримано позивачем.
При цьому, сам по собі факт незвернення позивача з вимогою про дострокове розірвання договору не свідчить про належне виконання відповідачем своїх зобов`язань. Розірвання договору є правом, а не обов`язком сторони, і його нереалізація не може тлумачитися як підтвердження відсутності порушень. Відтак відсутність заяв про розірвання договору під час його дії не спростовує факту неналежного виконання зобов`язань постачальником, тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на підтвердження належного виконання ним зобов`язань за договором Звітом про виконання договору про закупівлю, який оприлюднений самим позивачем на офіційному сайті https://prozorro.gov.ua, та в якому вказано про відсутність причин розірвання договору. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що станом на момент здійснення зазначеної публікації (тобто після фактичної передачі талонів), позивач об`єктивно ще не міг знати про те, що відповідач не виконає належним чином своє зобов`язання та не забезпечить йому поставку товару - саме палива (а не талонів на паливо) у повній мірі. Оскільки талон лише надає право отримати на АЗС фіксовану кількість нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому, то він (талон) не є підтвердженням фактичного отримання самого товару в натурі, а отже цим не підтверджується, що відповідачем було виконано взяті на себе зобов`язання в повному обсязі.
При цьому, враховуючи характер спірних правовідносин, а також надані сторонами звіти про результати проведення процедури закупівлі та про виконання договору про закупівлю предметом закупівлі є саме бензин А-92 та дизельне паливо, тобто кінцевою метою укладеного договору є отримання замовником саме палива. Проте, відповідачем всупереч вимог ст. 13 ГПК України не було надано жодних доказів на підтвердження того, що ним було відпущено позивачу паливо на повну суму оплачених талонів.
Щодо доводів скаржника про відсутність доказів, підтверджуючих неможливість отримати паливо на АЗС, суд враховує, що умовами договору не погоджено порядку складання актів про відсутність палива, не зазначено також про обов`язковість їх складання.
Відповідачем в ході судового розгляду справи належними доказами не підтверджено та не доведено суду фактичних обставин належної діяльності АЗС мережі "АВІАС" та реальної можливості відвантаження палива як станом на січень 2025 року, на яку посилається позивач, так і в будь-які інші дати до моменту звернення позивача з цим позовом.
Можливість отримання пального за талонами безпосередньо залежить від функціонування визначених постачальником автозаправних станцій, через які здійснюється його відпуск. Проте, відповідачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів на спростування відповідних обставин щодо неможливості отримання палива за талонами, виданими ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП", тоді як суд обґрунтовано врахував загальновідомі обставини щодо непрацюючих автозаправних станцій мережі "АВІАС", які обслуговують скретч-картки ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП", що відповідає положенням частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Тому у сукупності з матеріалами справи наведені обставини додатково свідчать про те, що позивач не мав можливості отоварити талони.
Суд бере до уваги, що відповідач не повідомив позивача про тимчасовість чи постійність припинення роботи автозаправних станцій, не запропонував альтернативного механізму реалізації карток, не забезпечив перенаправлення на інші АЗС чи видачі нового виду довірчих документів.
Отже, неможливість реалізувати позивачем талони на паливо на автозаправних станціях відповідно до умов спірного договору, придбані у відповідача, колегія суддів вважає доведеною. Натомість поведінка відповідача не відповідає умовам зобов`язань, що виникли між сторонами, адже здійснюючи повну оплату товару – палива у спосіб придбання у відповідача талонів, сторона (покупець) розраховує на відпуск відповідного пального на АЗС постачальника у спосіб пред`явлення паливних талонів, обов`язок забезпечення здійснення якого покладається на відповідача, що передбачено умовами договору.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що вимога про стягнення розміру оплаченого та непоставленого товару на суму стягнення 254521,00 грн є правомірною, обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки, незважаючи на своєчасне виконання позивачем обов`язків з оплати вартості товару, відповідач не забезпечив готового до передання покупцеві товару у визначеному договором місці (п. 5.1. договору – поставка товару здійснюється на автозаправних станціях) на вказану суму.
Таким чином, факт невиконання зобов`язання іншою стороною в частині поставки товару є підставою для повернення грошової суми, сплаченої товар, який наразі не був поставлений зобов`язаною особою, тобто відповідачем. При цьому, вирішальним є встановлення факту непоставки товару, що в даному випадку не спростовано відповідачем.
Доводи відповідача щодо недоведення позивачем направлення листа (претензії) на адресу відповідача через відсутність опису вкладення у цінний лист з поіменованим переліком документів обґрунтовано відхилені судом, оскільки навіть за умови не доведення позивачем обставини направлення на адресу відповідача претензії позивач не позбавлений права щодо повернення (стягнення) суми боргу шляхом пред`явлення до господарського суду позову у даній справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що невиконання відповідачем зобов`язання з поставки товару свідчить про усвідомлення відповідачем неправомірного утримання спірних грошових коштів, що є недопустимим з огляду на такі засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".
Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 по справі №910/5444/17, від 09.03.2023 у справі № 910/5041/22.
За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача 254521,00 грн за непоставлений товар.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Частинами 5, 6 ст. 252 ГПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:
1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Отже, питання про розгляд справи в порядку письмового провадження чи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не залежить від волевиявлення осіб, які беруть участь у справі, а залежить від конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верхового Суду від 07.11.2022 у справі № 905/3553/15.
Згідно з частиною першою статті 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 12 ГПК спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (ч.7 ст. 12 ГПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 247 ГПК у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Норми частини третьої цієї статті визначають, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Необхідність розгляду даної справи з повідомленням (викликом) сторін відповідач обумовлює необхідністю дослідження всіх обставин справи саме за участю сторін та надання ними відповідних пояснень з метою встановлення дійсних обставин справи.
Зважаючи на те, що предметом позову у цій справі є стягнення грошової суми в розмірі 254521,00 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також те, що підставою виникнення заборгованості є невиконання відповідачем зобов`язань за договором поставки, при цьому наявні у справі докази, надані сторонами суду, є достатніми для вирішення справи, тобто характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі встановлюються на підставі письмових та/або електронних доказів і не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність відповідачем підстав для здійснення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Отже, розгляд вказаної справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження відповідає вимогам процесуального законодавства.
При цьому, в апеляційній скарзі не наведено будь-яких обставин, які б перешкоджали відповідачу викласти свою позицію та надати докази на спростування заявлених позивачем вимог в порядку спрощеного розгляду справи.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення в порядку розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Щодо доводів скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 50 Господарського процесуального кодексу України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Отже, обов`язковою умовою залучення третьої особи є наявність правового зв`язку між предметом спору та правами чи обов`язками такої особи, на які безпосередньо може вплинути судове рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є виконання зобов`язань за договором поставки № 107 від 23 жовтня 2024 року, укладеного за результатами проведених публічних закупівель між "Великолазівський ліцей" Баранинської сільської ради та ТОВ "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП", що став правовою підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, а тому саме сторони такого договору є належними суб`єктами спірних правовідносин.
Посилання апелянта на те, що талони могли бути придбані позивачем у ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ", по суті зводяться до заперечення належності відповідача як сторони зобов`язання. Тобто відповідач фактично ставить під сумнів власну участь у спірному зобов`язанні, а не обґрунтовує наявність прав чи обов`язків третіх осіб, на які може вплинути рішення суду.
Разом з тим, питання належності відповідача вирішується судом виходячи з установлених обставин укладення та виконання конкретного договору, і не потребує залучення інших суб`єктів господарювання, з якими позивач перебував у самостійних договірних відносинах за іншими правочинами.
Судове рішення у цій справі не породжує, не змінює та не припиняє прав чи обов`язків ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ", оскільки спір не стосується виконання чи тлумачення договорів, укладених позивачем з цією особою; не заявлено вимог про покладення на таку особу будь-яких обов`язків; відсутні доводи про існування між відповідачем та зазначеною особою регресних чи солідарних зобов`язань, які могли б бути прямо зумовлені результатом розгляду даної справи. 
Фактично доводи апелянта ґрунтуються на припущенні про можливість того, що талони могли бути придбані позивачем у інших постачальників. Однак така обставина підлягає доказуванню відповідачем у межах заперечень проти позову і не трансформує інших контрагентів позивача у належних відповідачів або співвідповідачів у даній справі.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідачем не доведено, яким саме чином рішення у справі може вплинути на права чи обов`язки ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ", а тому відсутні передбачені ст. 50 ГПК України підстави для його залучення.
Більше того, залучення третіх осіб за відсутності визначених законом підстав суперечило б принципу процесуальної економії та призвело б до безпідставного розширення кола учасників справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для залучення ТОВ "ІНТЕКС ІНВЕСТ" до участі у справі в якості третьої особи, а доводи апелянта у цій частині є необґрунтованими.
Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, суд апеляційної інстанції враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
Щодо інших аргументів учасників справи, то вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), суд апеляційної інстанції зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення господарського суду - без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОЙЛ ГРУПП" залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Полтавської області від 16.02.2026 у справі №917/1396/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктами а)-г) частини 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 19.06.2026.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза 

Суддя І.В. Тарасова