ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4903/26 Справа № 204/10661/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Гапонова А.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №204/10661/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Черкез Д.Л., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Чечелівського районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позову зазначила, що 28 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у подружжя народилася дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказує, що 02 вересня 2020 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3427/20 шлюб між подружжям було розірвано. Відповідач з моменту розірвання шлюбу фактично самоусунувся від виховання дитини. Не відвідує дитину у навчальному закладі, не відвідує медичні заклади з нею, не цікавиться її життям.
Зауважує, що позивач зі свого боку повністю опікується дочкою, піклується про неї, приводить та забирає зі школи, лікує, відвідує медичні заклади, купує продукти харчування, ліки та одяг, тобто в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки щодо дочки.
Зазначає, що позивач має декілька об`єктів нерухомості та достатній дохід, щоб забезпечувати свої потреби та потреби дитини. Позивач любить свою дочку та робить все необхідне, щоб дитина мала все необхідне для зростання та навчання.
Вказує, що відповідач під час спільного проживання чинив постійно протиправні дії щодо позивача та дітей. Після розірвання шлюбу відповідач також чинив позивачу перешкоди у вихованні дитини та реєстрації її місця проживання, що змусило позивача звертатися до служби у справах дітей для визначення місця проживання дитини разом з нею.
Зазначила, що відповідач вів та веде аморальний спосіб життя, постійно погрожує позивачу, перебував на обліку та лікуванні у психіатра.
Зазначає, що відповідач утримувати дитину не бажає, від участі в утриманні та вихованні дитини самоусунувся, а тому позивач вважає, що ОСОБА_2 необхідно позбавити батьківських прав щодо дитини.
У зв`язку з цим просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав стосовно дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав – відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Жежель С.С. подав апеляційну скаргу, в якій, вважає його таким, що винесено з порушеннями норм матеріального та процесуального права, з хибним тлумаченням дійсних обставин справи, а тому таке рішення має бути скасовано та винесено нове, яким позовні вимоги мають бути задоволені в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не навів жодного доказу, з якого можна було б встановити, що відповідачем були вчинені бодай якісь дії на налагодження стосунків між відповідачем та його донькою. 
Звертає увагу, що тим самим суддею по даній справі, раніше, а саме 27 березня 2025 року, було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги були задоволені.
Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення серед документів які стосуються предмету доказування були додатково надані стороною позивача та які стосувалися притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, з боку відповідача жодного документу не було надано до суду, більше того відповідач систематично ігнорував судові засідання та не проявляв жодної зацікавленості ані до судового процесу, ані до його доньки.
Вважає, що така поведінка суду, щодо зміни своєї позиції, спочатку задоволення позову, а потім - відмови в його задоволенні на підставі одних і тих же доказів та обставин, є суперечливою та такою, що не відповідає принципу юридичної визначеност.
Суд першої інстанції, маючи чималий перелік доказів того, що відповідач самоусунувся від виховання своєї доньки, не цікавиться нею, не надає допомоги, прийшов до хибних висновків, що задоволення позову буде не на користь дитини та нібито дії відповідача свідчать про намір спілкуватися з дитиною. Тож таке рішення є таким що винесено на хибному тлумаченні дійсних обставина справи, а тому має бути скасовано в повному обсязі.
Зауважує, що судом першої інстанції було допущено порушення норми процесуального права в частині способу доказування, а саме те, що судом була фактично проігнорована думка дитини та не була вислухана її позиція, яка в силу свого віку має можливість в повній мірі висловити свою думку щодо предмету доказування, тобто суд не вислухавши думки дитини, вирішив за неї що для дитини буде на користь. 
У зв`язку з чим, просить рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач та її представник - адвокат Жежель С.С. в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступе.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 (попереднє прізвище – « ОСОБА_5 », яке змінено на « ОСОБА_6 » у зв`язку з укладенням 07 жовтня 2023 року шлюбу з ОСОБА_7 ) та відповідач ОСОБА_2 , з 28 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року (справа №204/3427/20). Вказане рішення набрало законної сили 05 жовтня 2020 року.
Від подружнього життя позивач та відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 03 грудня 2013 року Виконавчим комітетом Червонопромінської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис №12.
В подальшому, 25 серпня 2022 року, між позивачем та відповідачем було повторно укладено шлюб, який було розірвано рішенням Криничанского районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2023 року (справа №199/2347/23). Вказане рішення набрало законної сили 18 вересня 2023 року.
Судом також встановлено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю – ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади №2024/013265434 від 02 листопада 2024 року та №2023/008600688 від 23 жовтня 2023 року.
Згідно розпорядження адміністрації АНД району ДМР від 12 жовтня 2023 року №275-р «Про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю» було визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року по справі №199/668/22 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення 19 грудня 2022 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська було видано виконавчий лист.
Згідно довідки №337 від 15 жовтня 2024 року виданої Департаментом гуманітарної політики ДМР встановлено, що ОСОБА_4 навчається у 5-Б класі Дніпровського ліцею №1 ДМр з 01 вересня 2020 року по теперішній час. Батько дитини ОСОБА_2 контакту з навчальним закладом не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує.
Згідно з характеристикою ОСОБА_4 виданою в.о. директора КЗО «СЗШ №1 ДМР» Добаріною І. та класним керівником ОСОБА_9 встановлено, що мати дитини ОСОБА_8 приділяє належну увагу вихованню доньку, цікавиться навчанням дитини, її розвитком, успіхами, відвідує батьківські збори. Батько ОСОБА_10 – ОСОБА_2 з 09 березня 2022 року перебуває на військовій службі у військовій частині.
Згідно листа начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_2 від 13 серпня 2025 року №13905, ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 в період з 15 березня 2022 року по 24 серпня 2022 року. Наказом від 05 травня 2022 року №252, відповідно до підпункту 14 пункту 116 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження командира, у зв`язку з самовільним залишенням частини з 24 серпня 2022 року. За наявною інформацією у військовій частині 17 травня 2022 року отримав бойове травмування: акубаротравма, розрив барабанної перетинки справа.
Також судом встановлено, що ОСОБА_2 в період з 27 січня 2023 року по 03 березня 2023 року перебував на лікуванні з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання стимуляторів, психотичний розлад поліморфний. F15.52», що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1061/2023 центр №1, виданою КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради».
Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речових № 25493 від 07 травня 2025 року виданої ТОВ «Медицина», на обліку не перебуває, та за результатами огляду в нього відсутні психіатричні розлади, в тому числі спричиненні вживанням психоактвиних речовин.
Згідно довідки від 31 липня 2025 року, виданої «ФОП ОСОБА_11 » ОСОБА_1 , її дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має стабільний, задовільний психоемоційний стан – дитина орієнтована в оточенні, виявляє вікові особливості розвитку, притаманні її психофізіологічному рівню. Емоційні реакції адекватні ситуаціям, спостерігається позитивне емоційне тло. Дитина встановлює контакт з дорослими та однолітками, проявляє цікавість до спілкування, ігор та навчальної діяльності відповідно до вікових можливостей. 3 боку поведінки – без порушень: спостерігається довільність дій, вміння дотримуватися інструкцій, реагувати на зауваження. Емоційні прояви стабільні, без виражених ознак тривожності, страхів чи агресії. Дитина виявляє прив?язаність до значущих дорослих, почуття безпеки, відкритість у взаємодії. Із розмови з дитиною зрозуміло, що вона не виявляє бажання бачитись з біологічним батьком, ОСОБА_2 , негативно реагує на розмови щодо нього. Психоемоційний стан дитини – задовільний. Психологічна підтримка на даному етапі не є необхідною, але доцільним є періодичне спостереження в динаміці в межах освітнього або медичного супроводу.
Органом опіки та піклування Адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради було складено висновок «Про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 1986 року народження, відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » №5/5-34 від 24 січня 2025 року, в якому зазначено, що Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи, що комісія не змогла вислухати думку батька та оскільки позбавлення батьківських прав є крайньою мірою. 

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеністю позовних вимог. 
Суд врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої ОСОБА_4 відбувається з його вини, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, зважаючи, що доводи, на які посилається позивач, не є таким, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав, а також враховуючи, що під час розгляду справи судом не встановлено факту умисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо дитини та не встановлено наявності передбачених законом підстав для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства).
У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою — четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі №366/52/21).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері чи батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Як було встановлено судом першої інстанції, що на теперішній час відповідач ОСОБА_2 дійсно не спілкується з малолітньою ОСОБА_4 та не займається її вихованням. Однак суд вважав, що вказані обставини обумовлені не бажанням відповідача ухилитись від виконання своїх батьківських обов`язків, а поведінкою самого позивача ОСОБА_1 , яка не надає відповідачу, як батьку дитини, можливості бачитись або іншим чином спілкуватись з дочкою, оскільки вважає, що спілкування дитини з батьком негативно впливатиме на стан дитини.
З наявного в матеріалах справи листування позивача та відповідача вбачається, що відповідач просив позивача привести дитину до нього у лікарню, оскільки сумує за донькою, що на переконання суду першої інстанції свідчило про те, що батько дитини бажає бачитися та спілкуватися зі своєю дитиною, та приймати участь у її вихованні.
Суд також врахував, що певний час відповідач ОСОБА_2 перебував на військовій службі, після чого проходив лікування, що об`єктивно позбавляло його можливості приділяти належну увагу вихованню дитини у зазначені періоди.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження притягнення відповідача до відповідальності за вчинення відносно своєї дитини адміністративних або інших правопорушень. Надані стороною позивача листи відповіді та висновки про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини поліції, не містять доказів такого притягнення.
Таким чином, встановивши, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів винної поведінки відповідача із ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.
При цьому суд першої інстанції взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, хоча такий висновок і має рекомендаційний характер, проте не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. 
Таким чином, оскільки у справі відсутні належні та допустимі докази щодо наявності виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, враховуючи інтереси дитини, колегія суддів у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, що у своєму рішенні суд першої інстанції не навів жодного доказу з якого можна було б встановити, що відповідачем були вчинені бодай якісь дії на налагодження стосунків між ним та його донькою, не приймаються колегією суддів, оскільки з наявного в матеріалах справи листування позивача та відповідача вбачається, що відповідач просив позивача привести дитину до нього у лікарню, оскільки сумує за донькою, що свідчить про те, що батько дитини бажає бачитися та спілкуватися зі своєю дитиною, та приймати участь у її вихованні.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було проігноровано факт перебування ОСОБА_2 на лікуванні з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання стимуляторів, психотичний розлад поліморфний. F15.52», суд також відхиляє, оскільки судом першої інстанції враховано, що відповідач 17 травня 2022 року через участь у бойових діях отримав бойове травмування, що могло призвести до розвитку в нього ПТСР - посттравматичного стресового розладу (ПТСР), а тому потребувало лікування у психіатричному закладі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору, за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і викликані незгодою з судовим рішенням.

З огляду на зазначене висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечить вимогам закону та сталій судовій практиці в аналогічних справах, зокрема суду касаційної інстанції (див. постанову Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі №755/8647/23 (провадження №61-6722св24).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026 року слід залишити без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 27.05.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв