П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/25764/25
Провадження № 22-ц/4815/832/26

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Бучко Т.М.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 
28 січня 2026 року в м. Рівне
Рівненської області 
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу
Повне текст рішення складено: 04 лютого 2026 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 січня 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайт інвестмент" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Брайт інвестмент" (далі – ТОВ "Брайт інвестмент") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0230/980/1268287/19 від 10 жовтня 2019 року у розмірі 15 767,98 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту склала 11 000 гривень; заборгованість за відсотками - 4 767,98 гривень.
Позов мотивовано тим, що внаслідок порушень ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеним із Акціонерним товариством "ОТП Банк" (далі – АТ "ОТП Банк") кредитним договором в неї утворилася спірна заборгованість, яка у зв`язку з одержанням ТОВ "Брайт інвестмент" права вимоги за договором факторингу підлягає стягненню на його користь в судовому порядку.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Брайт інвестмент" заборгованість за кредитним договором № 0230/980/1268287/19 від 10 жовтня 2019 року у розмірі 11 000 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Брайт інвестмент" 2 395 гривень у відшкодування судових витрат.
Суд першої інстанції дійшов такого висновку через те, що сторони кредитного договору не обумовили порядку нарахування процентів, ставки та строки їхньої сплати, тому до стягнення заявлена заборгованість за ними не підлягає. Судовий збір суд першої інстанції розподілив за правилами ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становило 1 695,68 гривень, а врахувавши категорію та складність справи, ціну позову, сталу судову практику щодо розгляду подібних спорів, засади розумності, суд вважав обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 гривень, і, застосувавши до них критерії пропорційного розподілу судових витрат, дійшов висновку про їх відшкодування позивачу в розмірі 700 гривень.
На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про те, що відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд необґрунтовано послався на п.п. 12 та 19 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, вказавши, що цей матеріальний строк не сплив через продовження на час карантину та зупинення на час воєнного стану. Суд не врахував, що Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який набрав чинності 04 вересня 2025 року, виключено пункт 19 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України. Тобто зупинення перебігу позовної давності на час дії воєнного стану було скасовано. 
Також суд першої інстанції не дав оцінки тому факту, що позивач мав об`єктивну можливість звернутися до суду раніше і не перевірив, чи дійсно дія воєнного стану перешкоджала йому у реалізації права на судовий захист. Звертала увагу суду на те, що в матеріалах справи були відсутні докази переривання позовної давності, тобто на підтвердження того факту, що позичальник вчиняла дії, які свідчать про визнання нею боргу після 18 жовтня 2021 року. 
Покликалася на те, що позивач не надав детального розрахунку заборгованості, який би підтверджував, як саме з урахуванням останнього платежу утворилася сума тіла кредиту у розмірі 11 000 гривень. Виписка з рахунку не містила інформації щодо застосованих ставок, комісій та черговості погашення вимог. Стверджувалося про те, що суд першої інстанції хибно оцінив ризики наслідків, пов`язаних з неповідомлення боржника про зміну кредитора, вказавши, що така заміна не звільняє від обов`язку погашення кредиту. Однак за обставинами справи ТОВ "Брайт інвестмент" після отримання права грошової вимоги недобросовісно зволікав із пред`явленням позову задля збільшення заборгованості. 
З наведених просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ "Брайт інвестмент" відмовити повністю.
У поданому відзиві ТОВ "Брайт інвестмент" просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін як законне і обґрунтоване.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Тому судом апеляційної інстанції рішення суду попередньої інстанції переглядається лише в частині фактично оспорюваних грошових сум (в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11 000 гривень).
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно із ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Судом встановлено, що 10 жовтня 2019 року між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про надання банківських послуг АТ "ОТП Банк" № 0230/980/1268287/19 і заяви фізичної особи на встановлення кредитної лінії/зміну розміру кредитної лінії, на підставі якого відповідачу було відкрито поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 та видано картку MC Gold.
В заяві-анкеті про надання банківських послуг АТ "ОТП Банк" № 0230/980/1268287/19 від 10 жовтня 2019 року передбачено умови обслуговування кредитної лінії: за користування кредитом банк нараховував проценти, які розраховувалися банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначався тарифами банку та інформаційним листком, який був невід`ємною частиною та додатком до договору. На дату укладення заяви-анкети розмір процентної ставки становив 5 % в місяць, розмір процентної ставки впродовж пільгового періоду становив 0,01 % річних. Всі інші умови кредитування (зобов`язання по кредитній лінії) були визначені у інформаційному листку.
Про отримання відповідачем картки № НОМЕР_2 із терміном дії 07/22 свідчить розписка ОСОБА_1 .
Використання кредитних коштів підтверджується випискою з рахунку приватного клієнта ОСОБА_1 № 0230/980/1268287/19 за розрахунковий період з 10 жовтня 2019 року по 24 березня 2023 року, сформованою АТ "ОТП Банк" 10 червня 2025 року.
24 березня 2023 року між АТ "ОТП Банк" та ТОВ "Брайт інвестмент" був укладений договір факторингу № 24/03/23, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А. В., зареєстрований в реєстрі за № 265.
За умовами договору факторингу позивач набув право грошової вимоги, зокрема, до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0230/980/1268287/19 від 10 жовтня 2019 року на загальну суму заборгованості — 15 767,98 гривень, що підтверджувалося актом приймання-передачі реєстру боржників, витягом з реєстру боржників, платіжною інструкцією про сплату обумовлених договором факторингу грошової суми.
Заборгованість відповідача складалася із заборгованості за тілом кредиту у сумі 11 000 гривень та заборгованості за процентами у сумі 4 767,98 гривень.
Також задля підтвердження порядку та підстав нарахувань заборгованості суду першої інстанції був складений первинним кредитором (АТ "ОТП Банк") розрахунок заборгованості.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь нового кредитора з позичальника 11 000 гривень заборгованості за тілом кредиту.
Як убачається, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За змістом частин третьої, четвертої ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18 викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
Разом із тим під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану, законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02 квітня 2020 року чинності Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Тобто під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває дотепер.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився, і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Оскільки спірні правовідносини виникли у жовтні 2019 року, при цьому позичальником навіть визнається вчинення дій за рахунком по 18 жовтня 2021 року, а позов пред`явлено у листопаді 2025 року, тому загальна позовна давність не сплила, адже з квітня 2020 року по січень 2024 року відповідний строк продовжувався унаслідок дії карантину та воєнного стану, а з січня 2024 року його перебіг зупинявся.
Виключення пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який набрав чинності 04 вересня 2025 року, лише відновило перебіг позовної давності на майбутнє, тобто з дня набрання чинності законом, без ретроспективного обчислення строку за період, протягом якого його перебіг був законодавчо зупинений.
Щодо стягнення судом попередньої інстанції 11 000 гривень заборгованості за тілом кредиту за результатами розв`язання цивільно-правового спору, то, як зазначалося, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Між тим, розрахунку заборгованості та банківської виписки в сукупності у ході розгляду справи відповідачем не спростовано, власного розрахунку на заперечення проти позову не надано, доказів належного виконання зобов`язань матеріали справи не містять.
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з карткового рахунку, додана до позовної заяви, є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, часткового повернення отриманих коштів у кредит. Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц.
Новий кредитор надав докази наявності боргу та ствердив існування кредитних правовідносин, тому саме на позичальника перейшов тягар доказування протилежного, що відповідає принципу змагальності учасників судового процесу. 
Тому відповідач могла надати належні та допустимі докази того, що нарахування не відповідають дійсності, зокрема, надати свої розрахунки. Натомість заперечення позичальника є голослівними та ґрунтуються виключно на припущеннях, а не на фактичних даних.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо недобросовісності дій нового кредитора після набуття ним права грошової вимоги, які, за твердженням позичальника, призвели до збільшення розміру заборгованості, оскільки у межах даного спору до примусового стягнення було заявлено виключно суму заборгованості в обсязі набутого права грошової вимоги, яка є предметом відповідного договору факторингу.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 січня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук