КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 року м. Київ №320/32051/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить суд:
- визнати протиправними дії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо відмови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у невнесення даних про виключення з військового обліку, на підставі п. 6. ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2233-ХІІ від 25.03.1992 року», згідно Тимчасового Посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 внести дані про виключення з військового обліку, згідно п. 6. ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2233-ХІІ від 25.03.1992 року» до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про те, що 22.06.2006 ІНФОРМАЦІЯ_1 його було виключено з військового обліку на підставі пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується Тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного № НОМЕР_1 та відміткою у паспорті про те, що він є невійськовозобов`язаним. Позивач вказує, що після запровадження Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів було встановлено відсутність у Реєстрі відомостей про його виключення з військового обліку. Позивач неодноразово звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявами про внесення відповідних відомостей до Реєстру, однак відповідач відмовив у цьому, посилаючись на рішення ВЛК від 23.10.2000 та зазначаючи, що позивача було лише знято з військового обліку, а не виключено. На думку позивача, відповідач неправильно застосував положення статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ототожнивши поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку», тоді як у його документах прямо зазначено підставу виключення з військового обліку відповідно до пункту 6 статті 37 Закону. Позивач вважає, що відповідач протиправно не вніс достовірні відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, чим порушив його права, у зв`язку з чим просить визнати такі дії протиправними та зобов`язати відповідача внести до Реєстру відомості про виключення його з військового обліку. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. 
Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Позивачем є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . Відповідачем у справі є ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
22.06.2006 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо позивача оформлено Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , у якому міститься відмітка: «Снят с учета ІНФОРМАЦІЯ_7 22.06.2006. Согласно ЗУ про ВО і ВС ст.37 п.6». Із самого посвідчення також вбачається, що воно видане замість військового квитка та містить відповідні службові записи і печатки.
Крім того, у паспорті позивача серії НОМЕР_3 на сторінці «Особливі відмітки» ІНФОРМАЦІЯ_7 зроблено запис: «Згідно Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та наказу МО України від 09.06.2006 не військовозобов`язаний», що, на думку позивача, підтверджує саме виключення його з військового обліку. 
Після впровадження Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (система «ІНФОРМАЦІЯ_8») позивач отримав можливість сформувати електронний військово-обліковий документ та встановив, що інформація про його виключення з військового обліку у Реєстрі відсутня. 
З метою усунення цієї невідповідності позивач неодноразово звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявами про внесення відповідних змін до Реєстру.
20.03.2025 позивач направив до ІНФОРМАЦІЯ_1 письмову заяву, в якій просив внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про його виключення з військового обліку відповідно до пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», врахувавши інформацію, зазначену у Тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 . До заяви були додані копія тимчасового посвідчення, копія паспорта та інші документи. 
Листом від 02.06.2025 №2/5/4807, який був відправлений відповідачем 06.06.2025 та отриманий позивачем 11.06.2025, ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив, що відповідно до рішення військово-лікарської комісії від 23.10.2000 позивач мав статус «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час», а запис у тимчасовому посвідченні не свідчить про виключення з військового обліку. Відповідач зазначив, що позивача було лише знято з військового обліку відповідно до пункту 5 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказу Міністерства оборони України №342 від 09.06.2006, який на даний час втратив чинність. Також відповідач повідомив, що після змін законодавства статус «непридатний у мирний час, обмежено придатний у воєнний час» більше не застосовується, а особи з таким статусом повинні були пройти повторний військово-лікарський огляд до 05.06.2025. 
Позивач не погоджується із зазначеною відповіддю, оскільки вважає, що відповідач безпідставно посилається виключно на рішення ВЛК від 23.10.2000, ігноруючи записи, внесені у 2006 році, коли його було виключено з військового обліку. Позивач зазначає, що у Тимчасовому посвідченні прямо зазначено посилання на пункт 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який передбачав саме виключення з військового обліку, а не його зняття. На підтвердження своєї позиції він також посилається на відмітку у паспорті про те, що є невійськовозобов`язаним. 
Вважаючи, що відповідач неправомірно не вніс до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів достовірні відомості про виключення його з військового обліку, позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із цим адміністративним позовом, у якому просить визнати дії відповідача протиправними та зобов`язати відповідача внести відповідні відомості до Реєстру. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає, зокрема, дотримання правил військового обліку (ч. 3 ст. 1 Закону № 2232-XII).
Частиною дев`ятою статті 1 Закону № 2232-XII (у чинній редакції) визначено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 37 Закону № 2232-XII виключенню з військового обліку підлягають громадяни України, які визнані непридатними до військової служби.
Водночас, суд зазначає, що ключовим для вирішення цього спору є з`ясування того, який саме висновок ВЛК був винесений щодо позивача та які правові наслідки він породжував на момент його прийняття.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 23.10.2000 військово-лікарською комісією позивача визнано «непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час» відповідно до графи І ст. 39-в Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 04.01.1994 №2 (далі - Положення № 2).
На момент проходження позивачем військово-лікарської комісії порядок проведення військово-лікарської експертизи регулювався Положенням про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 04.01.1994 №2. 
Відповідно до пункту 95 зазначеного Положення лікар за результатами медичного огляду міг винести одну з таких постанов: «придатний до військової служби», «тимчасово непридатний до військової служби», «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» або «непридатний до військової служби зі зняттям з військового обліку». 
Таким чином, уже на час проходження позивачем військово-лікарської комісії нормативно було розмежовано постанову «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» та постанову «непридатний до військової служби зі зняттям з військового обліку», які мали різний правовий зміст та різні правові наслідки. Отже, висновок військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час та обмежену придатність у воєнний час сам по собі не свідчив про прийняття рішення щодо зняття чи виключення особи з військового обліку та не створював передбачених законом правових наслідків, пов`язаних із припиненням перебування на військовому обліку. 
За таких обставин сам лише запис у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного або у паспорті позивача не може мати перевагу над змістом рішення військово-лікарської комісії, яке є первинною підставою для визначення правового статусу особи щодо військового обліку.

Таким чином, постанова ВЛК «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» (пункт «г») та постанова «непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку» (пункт «ґ») є різними за своїм правовим змістом та наслідками. Саме постанова за пунктом «ґ» є підставою для виключення з військового обліку відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII, тоді як постанова за пунктом «г» такої підстави не створює, оскільки передбачає обмежену придатність до військової служби у воєнний час.
Суд звертає увагу на те, що позивач, визнаний «непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час», за законом не підлягав виключенню з військового обліку, оскільки така категорія осіб зберігала обов`язок перебувати на військовому обліку як військовозобов`язані для можливого залучення до військової служби в особливий період.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних в запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
Таким чином, дія вказаного Закону у новій редакції поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі. При цьому, вказані норми регулюють триваючі правовідносини щодо виконання громадянами військового обов`язку та не передбачають відповідальності за дії, вчинені до набрання ними чинності, а отже не мають зворотної дії в часі у розумінні статті 58 Конституції України.
Відтак, доводи позивача в частині порушення принципів юридичної визначеності та дії законів у часі суд вважає необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних правових норм наведена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 року у справі №814/4386/15 та від 17.02.2020 року у справі №820/3113/17.
Отже, оскільки за чинними нормами статті 28 Закону №2232-XII позивач не досяг граничного віку перебування у запасі та є військовозобов`язаним, дії відповідача, що полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації про взяття позивача на військовий облік є правомірними. Як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання відповідача внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформацію про виключення його з військового обліку військовозобов`язаних.
Окрім цього, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що позивач був саме знятий з військового обліку, а не виключений. Поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку» не є тотожними. Різними є як підстави, так і правові наслідки зняття або виключення з військового обліку.
Статтею 37 Закону № 2232-XII у редакції від 15.08.2025, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено окремі підстави для зняття і виключення з військового обліку.
Зокрема відповідно до пункту 2 частини 5 статті 37 Закону № 2232-ХІІ, зняттю з військового обліку військовозобов`язаних у відповідних районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_9 (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України:
які вибули в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України і стали на військовий облік за новим місцем проживання;
які призвані чи прийняті на військову службу або навчання у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;
які направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру;
які зараховані до військового оперативного резерву;
в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України.
Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_9 (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі.
Наведене свідчить, що законодавець виокремлює поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку», при цьому, при знятті з військового обліку передбачено можливість повторного взяття військовозобов`язаного на такий облік.
Отже, різними є як підстави, так і правові наслідки зняття або виключення з військового обліку.
З аналізу положень Закону № 2232-XII висновується, що громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2025 у справі № 280/2880/24.
Відповідно до пункту 5 підрозділу 2.3 розділу 2 наказу Міністерства оборони України від 09.06.2006 № 342 «Про затвердження змін у Настанові з військового обліку прапорщиків, мічманів, сержантів, старшин, солдатів та матросів запасу Збройних Сил України та інших військових формувань» зняттю з військового обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_10 підлягають громадяни, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби у мирний час та обмежено придатними у воєнний час.
Наказ Міністерства оборони України № 342 від 09.06.2006 втратив чинність відповідно до наказу Міністерства оборони України «Про внесення змін до настанови з військового обліку прапорщиків, мічманів, сержантів, старшин, солдатів і матросів запасу в Збройних Силах України та інших військових формувань» № 24 від 15.01.2015.
Отже, з 15.01.2015 особи, які були визнані непридатними до військової служби у мирний час, обмежено придатними у воєнний час, є військовозобов`язаними, а законодавство більше не передбачає відповідної підстави для зняття з військового обліку.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В абзацах першому і другому пункту 2 мотивувальної частини рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правових актів в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З наведеного слідує висновок, що з 15.01.2025 громадяни України чоловічої статі, які раніше були визнані непридатними до військової служби у мирний час, обмежено придатними у воєнний час, підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних, оскільки відпала підстава, за якою їх було знято з військового обліку.
У спірних правовідносинах відсутні підстави стверджувати про наявність зворотної дії закону або іншого нормативно-правового акта в часі, оскільки спірні між сторонами в цій справі правовідносини виникли після внесення відповідних змін до наказу Міністерства оборони України від 09.06.2006 № 342.
Позивач також вважає, що він належить до категорії виключених з обліку на тій підставі, що відповідно до Наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Переліку випадків, за яких громадяни України знімаються з військового обліку військовозобов`язаних» № 684 від 20.12.2017 зняттю з військового обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_10, відповідних підрозділах Служби безпеки України підлягають громадяни України, які за рішенням військово-лікарських комісій (призовних комісій) визнані за станом здоров`я непридатними в мирний час, обмежено придатними у воєнний час через хвороби, які пов`язані з розладами психіки і поведінки, нервової системи, та їх наслідки.
Проте суд оцінює такі аргументи критично, адже станом на 20.12.2017 позивач не проходив військово-лікарської комісії. Окрім того, згідно з висновками Верховного Суду, які зроблені у постанові від 12.06.2020 у справі № 810/5009/18, надання оцінки діагнозу позивача на предмет того, чи підпадає він під дію статей Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступень придатності до військової служби, виходить за межі судового розгляду.
Оскільки позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження визнання його непридатним до військової служби, проходження повторного медичного огляду для підтвердження таких підстав, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для внесення відповідачем відомостей про виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних на підставі частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII та Наказу Міністерства оборони України № 342 від 09.06.2006 .
Суд зауважує, що за змістом наведених вище норм Закону № 1951-VIII, у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів має відображатись повна та дійсна інформація щодо призовників, військовозобов`язаних і резервістів, для забезпечення ведення військового обліку громадян України. Органи адміністрування Реєстру, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_9, зобов`язані вносити до Реєстру інформацію щодо призовників, військовозобов`язаних та резервістів, в тому числі і інформацію про проходження медичного огляду (військово-лікарської експертизи), а також проводити актуалізацію цієї інформації у разі її зміни.
Оскільки посадові особи відповідача в силу вимог положень Закону № 1951-VIII зобов`язані були забезпечити ведення Реєстру, внесення актуальних відомостей в Реєстр, то взяття позивача на облік військовозобов`язаних в силу вимог частини 9 статті 14 Закону № 2232-XII та внесення відомостей про визнання позивача непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час є такими, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За таких обставин, суд висновує, що відповідачем у межах спірних правовідносин не було вчинено протиправних дій (бедіяльності), а тому їх поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.
Щодо доводів позивача про те, що відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного його було виключено з військового обліку, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що відповідно до постанови військово-лікарської комісії позивача було визнано непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Водночас такий висновок ВЛК не відповідав передбаченим статтею 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підставам для виключення з військового обліку.
За таких обставин лише запис у тимчасовому посвідченні про «виключення з військового обліку» не може свідчити про набуття позивачем статусу особи, виключеної з військового обліку, оскільки такий запис суперечить змісту постанови військово-лікарської комісії та вимогам закону.
Суд виходить із того, що невідповідність запису у військово-обліковому документі фактичним підставам його внесення свідчить про помилку під час оформлення такого документа, яка сама по собі не породжує для особи правових наслідків, не передбачених законом, та не може бути підставою для звільнення від виконання військового обов`язку.
Суд також враховує, що відповідач обґрунтував причини виникнення спірного запису у тимчасовому посвідченні, зазначивши, що у 2006 році позивача було знято з військового обліку відповідно до Наказу Міністерства оборони України №342 від 09.06.2006, тоді як запис про «виключення» не відповідав правовій підставі прийнятого рішення. 
Суд наголошує, що запис у військово-обліковому документі не може змінювати правову природу рішення, прийнятого компетентним органом, та створювати для особи правові наслідки, які не передбачені законом.
Крім того, суд надає оцінку доводам позивача про те, що відмітка у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 , відповідно до якої «Згідно Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та наказу МО України від 09.06.2006 не військовозобов`язаний», підтверджує факт його виключення з військового обліку.
Такі доводи суд вважає необґрунтованими, оскільки наявність запису у паспорті не є правовстановлюючим документом, на підставі якого визначається правовий статус особи щодо перебування на військовому обліку, а лише відображає відомості, внесені уповноваженим органом на момент його оформлення.
При цьому визначальним для вирішення спірних правовідносин є не формулювання відповідної відмітки у паспорті, а наявність передбачених законом підстав для виключення особи з військового обліку та документів, на підставі яких таке рішення було прийнято.
Матеріали справи не містять доказів того, що щодо позивача у встановленому законом порядку приймалося рішення про виключення його з військового обліку саме з підстав, визначених статтею 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також не містять постанови військово-лікарської комісії чи іншого документа, який би підтверджував наявність таких підстав.
Крім того, як убачається з відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості архівних матеріалів свідчать, що позивача було визнано непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час, а внесений у 2006 році запис не змінює правової природи прийнятого щодо нього рішення та не може самостійно підтверджувати факт виключення з військового обліку.
Отже, відмітка у паспорті є похідною від військово-облікових документів та не може розглядатися як самостійний і достатній доказ на підтвердження обставини виключення позивача з військового обліку.
Щодо доводів позивача про протиправність невнесення відповідачем до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про його виключення з військового обліку, суд зазначає таке.
Незалежно від запису, внесеного у тимчасове посвідчення військовозобов`язаного у 2006 році, на момент виникнення спірних правовідносин правовий статус позивача визначається чинним законодавством України.
Законом України від 21.03.2024 №3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», який набрав чинності 04.05.2024, скасовано статуси «обмежено придатний до військової служби» та «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час».
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону (з урахуванням змін, внесених Законом України від 12.02.2025 №4235-IX), громадяни України віком від 25 до 60 років, які до набрання чинності цим Законом були визнані обмежено придатними до військової служби, зобов`язані пройти повторний медичний огляд військово-лікарською комісією для визначення ступеня придатності до військової служби.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач пройшов повторний медичний огляд військово-лікарською комісією та отримав новий висновок про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку відповідно до вимог чинного законодавства. Також відсутні докази існування об`єктивних обставин, які б перешкоджали позивачу виконати покладений на нього законом обов`язок щодо проходження такого медичного огляду.
За таких обставин саме по собі посилання позивача на запис у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного, оформленому у 2006 році, не є достатньою правовою підставою для внесення до Реєстру «ІНФОРМАЦІЯ_8» відомостей про його виключення з військового обліку, оскільки на час розгляду справи питання військового обліку та визначення придатності до військової служби регулюються чинним законодавством, яке передбачає необхідність проходження повторного медичного огляду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у позові необхідно відмовити повністю.
У зв`язку з відмовою у позові повністю, підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.