КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 червня 2026 року № 320/6304/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А.Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа - Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа -Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних, у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 від 26.06.2025 щодо невжиття заходів примусового виконання за виконавчим листом №640/32283/21, виданим 17.03.2025 у судовій справі № 640/32283/21, що передбачені статтями 18, 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" (ненакладення повторного штрафу на Боржника, ненаправлення повідомлення про кримінальне правопорушення);
- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вжити передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішення суду у справі № 640/32283/21, а саме: вирішити питання про накладення повторного штрафу на Боржника та направлення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів.
Позивач зазначає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невжитті передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що виконавче провадження було відкрито несвоєчасно, державний виконавець після накладення першого штрафу протягом тривалого часу не вчиняв жодних виконавчих дій, відповідач не виніс повторної постанови про накладення штрафу та не звернувся до органу досудового розслідування, а також відповідач фактично обмежувався формальним листуванням та переадресацією інформації боржника щодо відсутності фінансування. Позивач зазначає, що відповідно до статей 18, 63 та 75 Закону №1404-VIII державний виконавець зобов`язаний у разі повторного невиконання рішення боржником накласти штраф у подвійному розмірі та направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. На думку позивача, зазначені норми мають імперативний характер та не передбачають дискреції державного виконавця. Також позивач наголошує, що вчинення відповідачем окремих дій після подання позову не спростовує факту вже допущеної бездіяльності. Просить позов задовольнити.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначив, що державним виконавцем у межах виконавчого провадження вчинялись усі передбачені законом виконавчі дії. Відповідач вказує, що виконавче провадження було відкрито, винесено постанови у виконавчому провадженні, застосовано штрафні санкції, направлено повідомлення про кримінальне правопорушення та здійснюється контроль за виконанням рішення боржником. Також відповідач зазначає, що після реорганізації органу державної виконавчої служби та звільнення державного виконавця, виконавче провадження було передано іншому державному виконавцю. Відповідач посилається на те, що 16.02.2026 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі та направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до органу поліції. Крім того, відповідач зазначає, що невиконання рішення суду зумовлене особливостями бюджетного фінансування, черговістю виконання рішень та іншими обставинами, які не залежать від державного виконавця. У задоволенні позову просить відмовити.
Третя особа Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат проти задоволення позову заперечує, на адресу суду направив свої пояснення. Зазначає, що є бюджетною установою, рішення суду включене до списку черговості виконання рішень, а також виконання рішення залежить від надходження фінансування за бюджетною програмою «Забезпечення виконання рішень суду». Також третя особа вказує, що 27.06.2025 отримано постанову про відкриття виконавчого провадження, 16.07.2025 отримано постанову про накладення першого штрафу, 16.02.2026 отримано постанову про накладення другого штрафу та повідомлення про кримінальне правопорушення. На думку третьої особи, невиконання рішення суду обумовлене виключно порядком бюджетного фінансування та черговістю виплат, визначених постановами Кабінету Міністрів України. Просить у задоволенні позову відмовити.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі та повідомлення про кримінальне правопорушення було винесено лише 16.02.2026, тобто після звернення до суду. 
Крім того, позивач звертає увагу на те, що у постанові державного виконавця помилково зазначено іншого боржника, надані відповідачем трекінгові номери Укрпошти свідчать про фактичне відправлення документів лише на початку березня 2026 року та відсутні належні докази своєчасного направлення відповідних документів. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 у справі №640/32283/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік та зобов`язано здійснити відповідне нарахування і виплату. Рішення набрало законної сили 30.09.2022. 
30.05.2025 позивач звернувся до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про прийняття виконавчого документа до примусового виконання, яка, як зазначено у позовній заяві, була вручена відповідачу 02.06.2025. 
26.06.2025 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_2. 
Позивач зазначає, що виконавче провадження було відкрито із порушенням строків, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», оскільки відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII державний виконавець був зобов`язаний відкрити виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня після отримання виконавчого документа. 
У подальшому, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо стану виконання рішення суду та вжитих заходів примусового виконання. 
Листами від 15.07.2025 та 12.08.2025 відповідач повідомляв позивача про відкриття виконавчого провадження, винесення постанов про стягнення виконавчого збору, мінімальних витрат виконавчого провадження та накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн, а також наводив інформацію, отриману від боржника щодо перебування рішення суду у списку черговості виконання рішень. 
Позивач вважає, що після накладення першого штрафу державний виконавець тривалий час не вчиняв інших передбачених законом виконавчих дій, а саме не виніс повторної постанови про накладення штрафу у подвійному розмірі та не направив до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України. 
06.02.2026 позивач ознайомився із матеріалами виконавчого провадження в Автоматизованій системі виконавчого провадження та, за його твердженням, встановив відсутність відповідних виконавчих дій, після чого звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічний висновок викладено у ч. 2-3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Як вже зазначалося судом, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 у справі №640/32283/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат було задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік та зобов`язано здійснити відповідне нарахування і виплату. 
Вказане рішення набрало законної сили 30.09.2022.
Згідно зі ст. 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VІІІ).
Згідно статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Частинами 1, 6 статті 26 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Правовими положеннями п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ регламентовано, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до частини 1 статті 63 Закону № 1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), зокрема визначено, що закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.
Пунктом 22 Інструкції визначено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 у справі №640/32283/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік та зобов`язано здійснити відповідне нарахування і виплату. 
Вказане рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.
На виконання зазначеного рішення 26.06.2025 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2.
Разом з тим судом встановлено, що заява позивача про прийняття виконавчого документа до примусового виконання була вручена відповідачу ще 02.06.2025, однак виконавче провадження відкрито лише 26.06.2025, тобто із порушенням строку, визначеного частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 15.07.2025 державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн та встановлено строк для виконання рішення суду.
При цьому доказів фактичного виконання рішення суду боржником матеріали справи не містять. Навпаки, як вбачається із пояснень третьої особи, рішення суду станом на лютий 2026 року продовжувало перебувати у списку черговості виконання рішень та не було виконане.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, а держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Аналогічні положення закріплені у статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 14 та статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, діяти неупереджено, ефективно, своєчасно та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною другою статті 63 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення штрафу та встановлює строк для виконання рішення.
Водночас частиною третьою статті 63 та частиною другою статті 75 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі повторного невиконання рішення без поважних причин державний виконавець зобов`язаний накласти штраф у подвійному розмірі та звернутися до органу досудового розслідування із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про імперативний характер обов`язків державного виконавця у разі повторного невиконання судового рішення боржником.
Судом встановлено, що після винесення першої постанови про накладення штрафу від 15.07.2025 відповідач протягом тривалого часу не вчиняв дій, передбачених статтями 63, 75 Закону №1404-VIII, незважаючи на подальше невиконання боржником судового рішення.
Так, лише 16.02.2026 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі та направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до органу поліції, що підтверджується як відзивом відповідача, так і поясненнями третьої особи.
Наведене свідчить про те, що протягом значного проміжку часу після винесення першої постанови про накладення штрафу відповідач не здійснював передбачених законом заходів примусового виконання рішення суду, чим допустив протиправну бездіяльність.
Посилання відповідача на реорганізацію органу державної виконавчої служби, зміну державного виконавця та внутрішні організаційні процеси судом до уваги не приймаються, оскільки такі обставини не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку діяти у спосіб та в порядку, визначених законом.
Суд також відхиляє доводи відповідача та третьої особи про те, що невиконання рішення суду зумовлене відсутністю бюджетного фінансування та черговістю виплат.
Предметом спору у цій справі є не правомірність дій боржника щодо виплати коштів, а належність виконання відповідачем своїх обов`язків як органу державної виконавчої служби.
Відсутність бюджетних коштів у боржника жодним чином не позбавляла державного виконавця можливості та обов`язку вчиняти передбачені законом виконавчі дії.
Разом з тим суд враховує, що під час розгляду справи відповідачем уже були винесені постанова про накладення штрафу у подвійному розмірі та повідомлення про кримінальне правопорушення.
За таких обставин суд дійшов висновку, що станом на момент звернення позивача до суду оскаржувана бездіяльність була триваючою та фактично не припиненою, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, оскільки відповідні процесуальні дії були вчинені відповідачем під час розгляду цієї справи, а тому у цій частині порушене право позивача підлягає захисту шляхом саме визнання протиправною допущеної бездіяльності.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.
Питання розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа - Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 від 26.06.2025 щодо тривалого невжиття заходів з примусового виконання за виконавчим листом №640/32283/21, виданим 17.03.2025 у судовій справі № 640/32283/21, що передбачені статтями 18, 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", а саме, не накладення повторного штрафу на боржника та не направлення повідомлення про кримінальне правопорушення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Діска А.Б.