Справа № 484/4120/25
Провадження № 2/484/63/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.04.2026 Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
у складі: головуючого – судді Панькова Д.А.
секретаря судового засідання – Заволенковської Д.П.
за участю: представника позивача – адвоката Гаспарянца Д.М.
представника відповідача – адвоката Сабліної Ю.С.
відповідача – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , Заводський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 
УСТАНОВИВ:
28.07.2025 до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 , в інтересах якого вистуває представник, адвокат Гаспарянц Д.М., до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , Заводський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення заборгованості.
Позовна заява обґрунтована наступним.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 672000,00 грн. за договором позики, 1820,00 грн. судових витрат, а всього 673820,00 грн.
На виконання вказаного судового рішення Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 03.08.2011 року видано виконавчий лист № 2-529, який був пред`явлений ОСОБА_1 до примусового виконання до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, на підставі чого було відкрите відповідне виконавче провадження № 34217503.
Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 17.12.2019 року № 4053/5 Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області введено до складу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
В подальшому відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 10.03.2023 року № 930/5 «Про відділи державної виконавчої служби у Миколаївській Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)», Южноукраїнський відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) реорганізовано шляхом злиття та утворення Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). За умовами, визначеними пунктом 6 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5) вказана обставина стала підставою для передачі виконавчого провадження до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Другий відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідним листом повідомив, що станом на 14.03.2025 року залишок суми заборгованості нестягнутої BII No 34217503 становить 396191,84 грн. (з яких: 351306,71 грн. заборгованість; 44615,13 грн. виконавчий збір; 270 грн. мінімальні витрати виконавчого провадження).
ОСОБА_2 з 26.02.2019 року по 22.12.2024 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , з якої був звільнений та в подальшому зарахований до Військової частини НОМЕР_2 з 24.12.2024 року, у якій проходить військову службу і станом на сьогодні, перебуваючи у зоні бойових дій.
Отже, позивач проходить військову службу в умовах воєнного стану, постійно виконуючи завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
При цьому, згідно з постановою про арешт коштів боржника від 17.08.2023 року, винесеною заступником начальника відділу Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павловою Н.С., було накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що містяться на його рахунках, зокрема, на рахунок, на який надходить його заробітна плата (грошове забезпечення).
Враховуючи вищевикладене, на підставі довіреності від 23.08.2023 року, посвідченої командиром Військової частини НОМЕР_1 , полковником ОСОБА_4 , та довіреності від 21.07.2024 року, посвідченої командиром Військової частини НОМЕР_1 , полковником ОСОБА_5 , ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 (паспорт громадянина України ID № НОМЕР_3 , виданий органом 5624, дата видачі: 04.02.2020 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) на отримання його грошового забезпечення та інших належних йому виплат на його платіжну картку номер НОМЕР_5 , відкриту в АТ КБ «Приватбанк» з подальшою видачею йому у готівковій формі.
ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 зі зверненням від 25.08.2023 року щодо здійснення погашення заборгованості позивача згідно з рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011 на користь ОСОБА_1 за рахунок грошових коштів, що отримуються ним на підставі довіреності від 23.08.2023 року, посвідченої командиром Військової частини НОМЕР_1 , полковником ОСОБА_4 
Ha це звернення ОСОБА_3 у своєму зверненні від 19.09.2023 року повідомив ОСОБА_2 , що відповідні платежі будуть здійснюватися ним за можливості та виключно у разі надходження вищенаведених грошових коштів на його рахунок.
В подальшому ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 зі зверненням від 23.07.2024 року щодо продовження здійснення погашення заборгованості позивача згідно з рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011 на користь ОСОБА_1 за рахунок грошових коштів, що отримуються ним на підставі довіреності від 21.07.2024 року, посвідченої командиром Військової частини НОМЕР_1 , полковником ОСОБА_5 .
На це звернення ОСОБА_3 у своєму зверненні від 27.07.2024 року також повідомив ОСОБА_2 , що відповідні платежі будуть здійснюватися ним за можливості та виключно у разі надходження вищенаведених грошових коштів на його рахунок.
Від імені та в інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_3 здійснював платежі на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на виконання виконавчого листа № 2-529, виданого 03.08.2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, за рахунок грошових коштів позивача на загальну суму 383910,60 грн., а саме:
1) згідно платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 28.11.2023 року № 24A2009671776D7707 – на суму 20,10 грн.;
2) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 28.11.2023 року № 24A2009688017D5416 - на суму 20050,00 грн.; 
3) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 27.01.2024 року № 242257888171D7889 - на суму 20050,00 грн.;
4) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 23.02.2024 року № 242374184915D1787 - на суму 18050,00 грн.; 
5) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 25.02.2024 року № 24A2381156907D5206 — на суму 20050,00 грн.; 
6) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 07.03.2024 року № 242426832783D0838 на суму 19050,00 грн.; 
7) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 23.03.2024 року № 242499848768D2323 — на суму 20050,00 грн.; 
8) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 19.04.2024 року № 24A2614762301D2388 - на суму 19050,00 грн.;
9) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 21.04.2024 року № 242625845393D0563 — на суму 1005,03 грн.;
10) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 21.04.2024 року № 24A2625807612D4986 – на суму 20050,00 грн.;
11) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 17.05.2024 року № 24A2739192484D8108 – на суму 20050,00 грн.;
12) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 19.05.2024 року № 24A2747321054D6164 - на суму 502,51 грн.;
13) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 19.05.2024 року № Р24A2746908651D9959 — на суму 19550,00 грн.
14) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 19.06.2024 року № 242880437281D4480 - на суму 20050,00 грн.;
15) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 17.07.2024 року № 242999939282D0882 - на суму 21550,00 грн.;
16) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 19.07.2024 року № 243008733888D9860 - на суму 20050,00 грн.;
17) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 19.08.2024 року № 243138026452D5892 - на суму 21450,00 грн.;
18) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 26.09.2024 року № 24А3302393825D4712 - на суму 18050,00 грн.;
19) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 27.09.2024 року № 24A3307213170D9727 - на суму 2592,96 грн.;
20) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 29.09.2024 року № 243312041296D2463 - на суму 20630,00 грн.;
21) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 22.10.2024 року № 24A3417764363D4100 - на суму 20050,00 грн.;
22) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 23.11.2024 року № 243557530176D3677 – на суму 21410,00 грн.;
23) згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 24.11.2024 року № 243559704008D0712 - на суму 20550,00 грн.
Вважаючи, що таким чином заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа № 2-529, виданого 03.08.2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, не лише повністю погашена, а й навіть переплачена, позивач через свого адвоката Гаспарянц Д.М., звернувся до Другого відділу представника державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про виконання вимог виконавчого документа з примусового виконання рішення суду у якій просив закінчити виконавче провадження № 34217503 03.08.2011 року, внаслідок фактичного виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом, що є передбаченою п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для закінчення виконавчого провадження.
При цьому, ОСОБА_1 визнавав, що ОСОБА_2 погашення заборгованості здійснювалося через ОСОБА_3 та не заперечував проти цього, що підтверджується змістом електронного листування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у мобільному додатку «Signal» (роздруківки додаються).
Втім, за наслідком розгляду цієї заяви вищенаведене виконавче провадження не було закінчене. Більш того, ОСОБА_1 не визнав виконання ОСОБА_2 вищенаведеним шляхом виконавчого листа № 2-529, виданого 03.08.2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, подавши про це відповідну заяву до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
При цьому, заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павловою Н.С. складено акт державного виконавця від 14.05.2025 року під час виконавчого провадження № 34217503, згідно із яким встановлено, що відповідно до інформації, отриманої від стягувача - ОСОБА_1 , жодних коштів в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-529, виданим 03.08.2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, вказаних в заяві від 07.04.2025 року, він не отримував, про що також додатково повідомлено стягувачем під час телефонної розмови 12.05.2025 року.
Таким чином, ані ОСОБА_1 , ані орган державної виконавчої служби не визнали грошові кошти у розмірі 383910,60 грн., фактично сплачені на користь ОСОБА_1 , такими, що сплачені на виконання виконавчого листа № 2-529, виданого 03.08.2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області.
Другим відділом державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавче провадження № 34217503 передано до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у зв`язку з тим, що боржник проживає за адресою АДРЕСА_1 (постанова про прийняття до виконання виконавчого провадження від 26.05.2025 року).
Таким чином, виконавче провадження № 34217503 не закінчене та станом на сьогодні перебуває на виконанні у Заводському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
У той же час, окрім зобов`язань зі сплати грошових коштів за виконавчим листом від 03.08.2011 року 2-529, виданим Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, в межах виконавчого провадження № 34217503, у ОСОБА_2 не має жодних інших зобов`язань, у тому числі грошових, перед ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для набуття останнім сплачених йому коштів у розмірі 383910,60 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Таким чином позивач вважає, що слід стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно набуті ним грошові кошти у розмірі 383910,60 грн. 
Також на переконання позивача, він має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України на суму грошових коштів, що були одержані та збережені ОСОБА_1 без достатньої правової підстави.
Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 зі сплати 3% річних (станом на 29.06.2025 року) сума заявленої до стягнення заборгованості зі сплати 3% річних складає 12066,50 грн.
Крім того, згідно з Розрахунком заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 сума заборгованості зі сплати інфляційних витрат (станом на 29.06.2025) складає 54233,16 грн.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій від 26.06.2019 року серії НОМЕР_6 .
29.09.2025 через систему Електронний суд від відповідача ОСОБА_1 , який діяв через представника адвоката Сабліну Ю.С., надійшов зустрічний позов про стягнення заборгованості за договором позики, який ухвалою суду від 17.11.2025 року був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом, а позовні вимоги були об`єднані в одне провадження.
Зустрічний позов обґрунтований наступним.
Між сторонами існують декілька інших правовідносин, які виникли між Позивачем та Відповідачем. 
Так, 23.10.2009 ОСОБА_2 видав власноручно складену розписку ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 84 000,00 дол. США, на строк з 23.10.2009 р. по 23.10.2010 р.
Саме на підставі цієї написаної вручну розписки і було винесено рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 липня 2011 року у справі № 2-529/2011. В гривневому еквіваленті на момент винесення рішення, дана сума становила 672 000,00 грн.
Таким чином, з 2011 року по 2025 рік (тобто, 14 років) у виконавчій службі знаходиться виконавчий документ про стягнення грошових коштів, який і по сьогоднішній день не було виконано.
Окрім зобов`язань зі сплати грошових коштів за виконавчим листом № 2-529, виданим 03.08.2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, в межах виконавчого провадження № 34217503, за порушення грошового зобов`язання за цим же зобов`язанням наявний борг з оплати грошових коштів (3% річних та інфляційні втрати у межах невиконаної частини грошового зобов`язання). 
Розрахунок відповідної заборгованості виглядає наступним чином:
Згідно наданого Позивачем листа Другого ВДВС в Вознесенському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) б/н., від 05.03.2025 р., розмір непогашеної заборгованості становить 351 306,71 грн. Враховуючи межі позовної давності (пояснення буде надано далі за текстом), строк, з якого здійснюватиметься розрахунок простроченого грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України становить з 02.04.2017 р. по 29.09.2025 р.
Визначення розміру штрафних санкцій (ст. 625 ЦК України):
Розрахунок 3% річних здійснено за формулою:
Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
351 306,71 грн. х 3 х 3102 : 365 : 100 = 89 568 грн. 77 коп.
Інфляційні витрати:
Розрахунок здійснюється за формулою:
IIc (річний згідно інформації Мінфін): (113,7: 100) x (109,8 : 100) x (104,1 : 100) x (105,0
: 100) x (110,0 : 100) х (126,6 : 100) х (105,1 : 100) х (112,0 : 100) х (106,0 : 100) =
(1,137) х (1,098) х (1,041) х (1,05) х (1,1) х (1,266) х (1,051) х (1,12) х (1,06) = 2,371132
Інфляційне збільшення:
351 306,71 грн. x 2,371132 - 351 306,71 грн. = 481 687,87 грн.
Таким чином, відповідальність Позивача перед Відповідачем за невчасно виконане грошове зобов`язання (на підставі ст. 625 ЦК України) становить 481 687,87 грн. + 89 568 грн. 77 коп. = 571 256,64 грн.
Окрім цього зобов`язання (в межах розгляду справи №2-529/2011), існує і інше боргове зобов`язання, яке не було предметом спору у судовому порядку: Як вбачається зі змісту відповідної розписки, між Сторонами виник додатковий об`єкт позики у розмірі 672 000,00 грн., який до того ж, Позивач зобов`язувався повернути Відповідачу з урахуванням курсу долара США, така сума мала становити не менше, ніж 84 000,00 дол. США.
З повного (а не фрагментарного листування Сторін) вбачається, що ОСОБА_6 посилався саме на другу розписку, яка не була предметом розгляду справи № 2-529/2011 і показав йому для здійснення розрахунків. Саме ці кошти (672 000,00 грн.) у повному обсязі Позивач зобов`язувався повернути при завершенні виконавчого провадження у справі № 2-529/2011 (окрім тих, які підлягають поверненню в межах виконавчого провадження).
Позивач приховав від суду той факт, що розписок було дві, але в листуванні «Signal», яке він сам надає, вказує сам особисто, що: «ти мене цими розписками тикаєш», зазначав, що розраховується за обома борговими документами.
Зі змісту листування вбачається, що ОСОБА_1 має і інші рахунки з ОСОБА_2 , окрім тих, що перебувають у виконавчій службі «у мене є така, я питаю скільки ти справді давав, а не то, що ти нарахував…» Позивач пропонував оплатити Відповідачу 20 000 (доларів, далі за текстом), далі ОСОБА_2 сам вказав, що виплатить 10 000,00 (доларів) і якщо підходить, то запропонував скинути номер карти. 20 000,00 доларів – це станом на дату листування (жовтень 2023 р. 1 = 37,51) становить 750 200 грн., що математично доводить той факт, що сторони домовлялися про погашення заборгованості за усіма своїми зобов`язаннями (за двома розписками). Саме на повне погашення заборгованості (з тим, що ОСОБА_1 просто простить ОСОБА_2 решту боргу), - і домовлялися учасники спірних правовідносин.
З цього доказу, якраз таки вбачається, що Позивач визнавав борг за першою та за другою розпискою, не лише визнаючи свій борг, однак і здійснюючи часткове погашення.
Відтак, Відповідач вимушений заявити зустрічний позов про стягення з ОСОБА_2 грошових коштів у тому розмірі, що зазначений у другій розписці (672 000,00 грн.).
При цьому, оскільки ОСОБА_2 вніс грошові кошти в розмірі 383 910,60 грн., то в такому випадку ОСОБА_1 зменшує суму вимог за другою розпискою: 672 000,00 - 383 910,60 грн. = 288 089,40 грн.
Таким чином, загальний обсяг зустрічних позовних вимог становить: 571 256,64 грн. + 288 089,40 грн. = 859 346, 04 грн.
З них: 288 089,40 грн. – за розпискою від 23.10.2009 р., виданою ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ; 89 568 грн. 77 коп. - три відсотки річних за ст. 625 ЦК України становить з 02.04.2017 р. по 29.09.2025 р. (в межах виконання виконавчого документа у справі № 2-529/2011); 481 687,87 грн. – інфляційне збільшення (в межах виконання виконавчого документа у справі № 2-529/2011).
08.12.2025 року представник позивача подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву у якій навів наступні аргументи.
Не можна погодитися з доводами зустрічного позову про існування декількох спірних правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за різними розписками від однієї і тієї ж дати, щодо однієї тієї ж суми та щодо одного того ж строку виконання зобов`язання, адже це вочевидь не так, а доводи зустрічного позову свідчать про намір відповідача ввести суд в оману в порушення п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, у той час як згідно з ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.
Так, як чітко вбачається з матеріалів справи, рішенням Южноукраїнського міського судом Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 672000,00 грн. за договором позики (а саме, згідно з розпискою від 23.10.2009 року), 1820,00 грн. судових витрат, а всього 673820,00 грн.
Інший примірник розписки був складений на вимогу ОСОБА_1 та стосувався виключно вищевикладеного боргу, адже кошти надавалися останнім позивачу один раз в межах однієї домовленості у присутності одних і тих самих свідків, про яких йдеться в обох примірниках розписки, копії яких надані.
Жодних інших боргових правовідносин, окрім тих, що виникли з приводу суми у розмірі 672000,00 грн., яка в еквіваленті станом на 23.10.2009 року складала 84000 доларів США, про що йдеться в обох примірниках розписки, не існувало.
У той же час, посилаючись у зустрічному позові на нібито існування інших боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , останній фактично має намір таких шляхом ухилитися від відповідальності за повернення грошових коштів, які хоча і були фактично сплачені на користь ОСОБА_1 на виконання рішення Южноукраїнського міського судом Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011, але це не визнається ним, що і вимусило ОСОБА_2 звернутися з первісним позовом до суду.
Тобто, посиланням на другий примірник розписки в межах одного грошового зобов`язання ОСОБА_1 має намір створити перед судом штучне уявлення існування іншого боргу ОСОБА_2 , у той час як борг був лише один – за рішенням суду на суму 672000,00 грн., яка в еквіваленті станом на 23.10.2009 року складала 84000 доларів США, з терміном повернення – до 23.04.2010 року, та інших боргових зобов`язань не виникало.
При цьому, візуальна відмінність викладення примірників розписки та текстуальне відображення вищевикладеного не спростовують, адже саме на такому викладенні та оформленні наполягав відповідач під час передачі коштів позивачу.
Зазначені грошові кошти були отримані для необхідності понесення витрат на термінове лікування дитини позивача, а тому на той час ОСОБА_2 був готовий підписати будь-які документи для отримання вкрай необхідних коштів. Отже, маніпулювання ОСОБА_1 обставинами оформлення не однієї, а двох примірників розписки в межах одних боргових правовідносин, є не лише безпідставним, а й цинічним у цій ситуації, що є неприпустимим.
Посилання відповідача на зміст електронного листування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у мобільному додатку «Signal» вищевикладеного не спростовує, адже у дійсності системне дослідження змісту цього листування як раз чітко підтверджує існування саме одних боргових правовідносин на суму 672000,00 грн., у той час як кількість примірників розписок в межах них вирішального значення не має, на чому і наголосив позивач у листуванні і це не спростовувалося відповідачем протягом тривалого часу, у тому числі й у межах цього листування.
Відповідно, з урахуванням вищенаведеного, підлягають відхиленню доводи зустрічного позову про нібито існування заборгованості позивача перед відповідачем у розмірі 288089,40 грн. за розпискою від 23.10.2009 року, адже заборгованість за такою розпискою була визначена саме рішенням Южноукраїнського міського судом Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2- 529/2011, та саме на його виконання грошові кошти у розмірі 383910,60 грн. були фактично сплачені на користь ОСОБА_1 , який не визнає це, що і вимусило позивача звернутися із первісним позовом у цій справі саме на підставі ст. 1212 ЦК України, адже жодних інших договірних відносин, окрім як на підставі розписки від 23.10.2009 року, оформленої відповідними двома примірниками, не існувало. Це спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що ст. 1212 ЦК України не може застосовуватися до спірних правовідносин, які позивача за наведених фактичних обставин явно помилково вважає договірними.
Якщо ж вважати спірні правовідносини договірними на підставі вищенаведеної розписки, то, відповідно, кошти, сплачені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , слід вважати саме такими, що сплачені на виконання рішення Южноукраїнського міського судом Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011, ухваленого про стягнення заборгованості саме на підставі цієї розписки, з чим, однак, відповідач безпідставно та надумано не погоджується. При цьому, встановлення такої обставини судом при вирішенні даного спору свідчитиме, що ОСОБА_2 здійснював погашення заборгованості саме на виконання рішення суду, на чому і наполягав сам позивач за первісним позовом.
Представник вважає, що в будь-якому випадку вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 288089,40 грн. за «іншою» розпискою від 23.10.2009 року слід відхилити як такі, що заявлені поза межами трирічного строку позовної давності.
Також вважає, що слід відхилити посилання ОСОБА_1 у зустрічному позові на нібито існування заборгованості позивача перед відповідачем зі сплати заборгованості за період з 02.04.2017 по 29.09.2025 у розмірі 89568,77 грн., що, на думку ОСОБА_1 , складає 3% річних за ст. 625 ЦК України (в межах виконання виконавчого документа у справі № 2-529/2011), та у розмірі 481687,87 грн., що складає інфляційне збільшення (в межах виконання виконавчого документа у справі № 2-529/2011).
Так, як вбачається, ОСОБА_1 заперечує факт віднесення спірних правовідносин до правовідносин з виконання рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2- 529/2011.
У той же час, позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі випливають саме з факту невизнання ОСОБА_1 сплати коштів на виконання виконавчого листа, виданого на виконання вищенаведеного судового рішення, та ґрунтуються на безпідставному збереженні відповідачем грошових коштів, заявлених до стягнення, у такому випадку, що є справедливим та об`єктивним.
З огляду на це представник позивача наголошує, що у зустрічному позові залишено поза увагою, що Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі – Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Цей Закон набрав чинності 17.03.2022.
Норма пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є чинною на сьогодні.
Отже, навіть у разі обґрунтованості доводів ОСОБА_1 про існування заборгованості у розмірі 351 306,71 грн., у такому випадку ОСОБА_2 є таким, що звільнений від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 24.02.2022 по 29.09.2025 в силу прямих імперативних приписів п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Наголошує, що навіть якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 481687,87 грн. та трьох процентів річних у розмірі 89568,77 грн., то у такому випадку позовні вимоги за період з 02.04.2017 по 29.09.2022 заявлені поза межами строку позовної давності, з огляду на п. 1 Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Цей Закон набрав законної сили 04.09.202.
Згідно з ч. 3 ст. 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Тобто такий строк продовжується з моменту зупинки, а не починається спочатку як помилково наведено у зустрічному позові.
Отже, якщо заборгованість виникла до 02.04.2020 року, алгоритм розрахунку такий:
- розраховується строк позовної давності з моменту виникнення заборгованості до 02.04.2020; - залишок строку позовної давності продовжується розраховуватися починаючи з 04.09.2025.
Відповідно, навіть без урахування часу за період з 02.04.2020 по 03.09.2025, приймаючи до увагу продовження та зупинення перебігу строку позовної давності згідно із законодавством, а також того, що перебіг строку позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення, у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість зустрічного позову, позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період з 02.04.2017 по 01.04.2020 заявлені вочевидь поза межами строку позовної давності, а тому вони задоволені бути не можуть.
Крім того, з 04.09.2025 строки позовної давності відновили свій перебіг, що безпосередньо впливає на можливість стягнення 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за ст. 625 ЦК України.
Оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на стягнення 3% річних від простроченої суми та індексації боргу обмежується останніми трьома роками до подання позову. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Відповідно, після набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» вищевказане обмеження знову застосовується – кредитори можуть стягнути відповідні суми лише за останні три роки до подання позову.
Таким чином, з огляду на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду лише 29.09.2025, тобто при правовому регулюванні із загальним трирічним строком позовної давності, то його позовні вимоги можуть бути заявлені лише за період з 30.09.2022 по 29.09.2025, тобто за останні три роки до подання його зустрічного позову.
Отже, заявляючи про застосування позовної давності у цій справі, представник позивача вважає, що, виходячи з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 вочевидь пропущено строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період з 02.04.2017 по 29.09.2022, а тому це є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні.
Разом із цим, у разі задоволення вимог про стягнення сум інфляційних втрат у розмірі 481687,87 грн. та трьох процентів річних у розмірі 89568,77 грн., представник позивача просить керуватися принципом співмірності заявлених сум інфляційного збільшення, трьох процентів річних та зменшити вказані суми з урахуванням правових позицій Верховного Суду.
04.02.2026 року від представника відповідача надійшла заява про зменшення позовних вимог за зустрічним позовом. У поясненнях до цієї заяви зазначено наступне.
Представник відповідача стверджує, що між сторонами існували договірні зобов`язання, а саме зобов`язання за договором позики. Сторони підписали 2 (дві) розписки на суму 672 000,00 грн. та 84 000,00 дол. США – 23.10.2009 р. ОСОБА_2 заперечує, що фактично передавалися кошти двічі, а ОСОБА_1 на цьому наполягає. Разом з цим, ОСОБА_2 просить застосувати позовну давність до розписки, за стягненням відповідно до якої заявлений зустрічний позов.
ОСОБА_2 заперечує, що кошти, які він оплачував на рахунок ОСОБА_1 оплачувалися в рахунок їх домовленостей погасити борг за обома розписками та як наслідок несвоєчасного виконання грошового зобов`язання з простроченням платежу впродовж 16 років.
Вважає, що оплачував кошти з метою закриття виконавчого провадження (одна розписка).
ОСОБА_1 вказує, що в листуванні фігурувала та розписка, на підставі якої стягнення за судовим рішенням не провадилося; сторони усно домовилися про часткове погашення заборгованості у розмірі 20 000,00 дол. США за усіма зобов`язаннями (розписками), після чого він вжиє всіх належних від нього заходів для закінчення виконавчого провадження та не буде мати до ОСОБА_2 будьяких інших грошових вимог, пов`язаних з борговими розписками.
Сторони надали до суду інформацію про стан виконавчого провадження, а також розписки та копію позовної заяви ОСОБА_1 з додатками.
Щодо стану виконання судового рішення у справі № 2-529/2011, згідно відповіді Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 26.11.2025 за № 149279/20.11-34/6, станом на дату видачі розрахунку заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 362 281 грн. 49 грн.
Станом на 27.04.2017 заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складала: 673 820,00 грн. (початкова сума до стягнення за виконавчим документом) –(284,54+284,54+284,54+284,54+290,04+290,04+499,4+290,04+290,04+294,73+300,60+305,03+305,03+305,03+305,03+306,75+306,31+306,31+306,31+306,31+267,65+306,31+306,31+306,31= 7331,74) – сума платежів станом на 27.04.2017 р. = 666 488,26 грн.
В даному випадку необхідно визначити розмір заборгованості саме на цю дату (27.04.2017).
Так, Позивач зазначає, що 04.09.2025 строки позовної давності відновили свій перебіг, що безпосередньо впливає на можливість стягнення 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за ст. 625 ЦК України.
Це твердження є вірним, однак, в даному випадку правильним є розрахунок, який виконано щодо 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за ст. 625 ЦК України за період, який виключає 25 днів з початку обліку строку (оскільки з 04.09.2025 до 29.09.2025, як день подачі зустрічного позову сплинуло саме 25 днів, які були охоплені позовною давністю). Тобто, такий обрахунок слід здійснити не з 02.04.2017, а з 27.04.2017, що приймається представником ОСОБА_1 як зауваження слушне.
Як зазначив позивач у своїх запереченнях по суті спору, стаття 625 ЦК України, - не застосовується під час військового стану в Україні.
Відтак, в межах зустрічного позову, за ст. 625 ЦК України підлягає обрахунок інфляційних втрат і 3% річних з 27.04.2017 і до 24.02.2022, виходячи з суми несплаченої заборгованості у розмірі 666 488,26 грн.
Визначення розміру штрафних санкцій (ст. 625 ЦК України):
Розрахунок 3% річних здійснено за формулою:
Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
666 488,26 грн. х 3 х 1764 : 365 : 100 = 96 631,66 грн.
Інфляційні витрати:
Розрахунок здійснюється за формулою:
IIc (річний згідно інформації Мінфін): (108,3751: 100) x (109,8 : 100) x (104,1 : 100) x (105,0 : 100) x (110,0 : 100) х (102,9208 : 100) х = (1,083751) х (1,098) х (1,041) х (1,05) х (1,1) х (1,029208) х = 1,472542 
Інфляційне збільшення:
666 488,26 грн. x 1,472542 - 666 488,26 грн. = 314 943,69 грн.
Таким чином, на переконання представника відповідача відповідальність Позивача перед Відповідачем за невчасно виконане грошове зобов`язання (на підставі ст. 625 ЦК України) становить:
314 943,69 грн. + 96 631,66 грн. = 411 575,35 грн.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 2 липня 2025 року у справі № 903/602/24 визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
Наявність договірних відносин, як зазначалося в запереченнях ОСОБА_1 – вказує на неможливість стягнення коштів за ст. 1212 ЦК України. ОСОБА_7 знав про наявність свого боргу, внаслідок чого і здійснював перерахування коштів; правова підстава для перерахування коштів – не відпала і є дійсною.
Представник відповідача звертає окрему увагу також на те, що ОСОБА_7 бажав перерахування коштів і наслідків у вигляді відповідного зарахування. Однак, в зв`язку з відсутністю бажаного результату (в вигляді закриття провадження), а не відпадання правової підстави, останній бажає стягнути заявлену суму коштів. Це, на переконання представника відповідача, вказує на невірно обраний спосіб захисту права (ВП ВС, справа № 910/14224/20 від 19.10.2022)
Щодо стягнення коштів за розпискою і застосуванні строків позовної давності, то представник відповідача вважає, що заявою про застосування строків позовної давності первісний Позивач, по суті, визнав наявність підстав для задоволення позову, але просив відмовити у його задоволенні з мотивів пропуску строку позовної давності.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).
ОСОБА_1 неодноразово зазначав, що ОСОБА_2 вчиняв дії з погашення заборгованості в тому числі за розпискою, за якою нині відбувається стягнення за зустрічним позовом і яку було пред`явлено в листуванні сторін.
Відтак, ОСОБА_2 були вчинені дії, які свідчать про переривання строку позовної давності щодо так званої «задавненої вимоги».
Представник відповідача вважає, що перервавши позовну давність своїми платежами в 2023 р., зустрічний Відповідач не вправі посилатися на пропуск строків позовної давності.
З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_2 вніс грошові кошти в розмірі 383 910,60 грн., то в такому випадку ОСОБА_1 добровільно зменшив суму вимог за другою розпискою: 672 000,00 - 383 910,60 грн. = 288 089,40 грн.
Таким чином, представник відповідача зазначає, що загальний обсяг зустрічних позовних вимог становить: 411 575,35 грн. + 288 089,40 грн. = 699 664,75 грн. та остаточно просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 699 664,75 грн., з яких 288 089,40 грн. – за розпискою від 23.10.2009 р., виданою ОСОБА_2 ОСОБА_1 , 96 631,66 грн. - три відсотки річних в порядку ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі виконавчого документа у справі № 2-529/2011, 314 943,69 грн. – інфляційне збільшення в порядку ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі виконавчого документа у справі № 2-529/2011).
В судовому засіданні представники сторін підтримали свої вищевикладені вимоги та заперечення.
Відповідач ОСОБА_1 також підтримав зустрічний позов, не визнав первісний та надав суду письмові пояснення, які по суті повторюють позицію, висловлену його представником та надав суду оригінал розписки (друкований текст) від 23.10.2009 р. відповідно до якої ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 672 000,00 грн. що складає еквівалент 84 000,00 дол. США, на строк 6 місяців по 23.04.2010 р. включно.
Від третьої особи, ще не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача ОСОБА_3 26.08.2025 року надійшли письмові пояснення, в яких він підтримав первісний позов та просив розглядати справу у його відсутність.
Представник третьої особи, Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, письмових пояснень від цієї установи не надходило, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків з обох сторін, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 отримав 23.10.2009 в борг у відповідача ОСОБА_1 певну суму грошових коштів. На підтвердження договору позики ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 щонайменше дві розписки, кожна на суму 672 000,00 грн. що на той час складало еквівалент 84 000,00 доларів США (так зазначено у тексті розписок), на строк 6 місяців по 23.04.2010 включно. Одна розписка була написана повністю від руки а друга надрукована та підписана позивачем та двома свідками.
08.06.2011 ОСОБА_1 звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 672000,00 грн. на підставі рукописної розписки від 23.10.2009 р.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 672000,00 грн. за договором позики, 1820,00 грн. судових витрат, а всього 673820,00 грн.
Вказане рішення суду було пред`явлено до примусового виконання та виконується до цього часу, перебуває на час розгляду справи на виконанні у Заводському відділі державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Протягом 2023-2024 років ОСОБА_2 , за попередньою домовленістю з ОСОБА_1 , добровільно перерахував останньому на його карткові рахунки, через карткові рахунки ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 383910,60 грн. 
Позивач стверджує, що здійснював платежі на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості на виконання виконавчого листа № 2-529, виданого 03.08.2011 Южноукраїнським міським судом Миколаївської області.
Проте відповідач ОСОБА_1 , хоча і визнав під час розгляду справи, що дійсно отримав від ОСОБА_2 вказану суму, проте вважає, що ця сума виплачена йому позивачем в рахунок погашення іншого зобов`язання, по друкованій розписці, оскільки насправді дав ОСОБА_2 23.10.2009 р. в борг суму еквівалентну 168000 доларів США.
Суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити з тих підстав, що позивач в даному випадку обрав неефективний спосіб захисту.
Позивач просить стягнути з відповідача сплачені йому кошти, як безпідставно набуте майно, на підставі ст. 1212 ЦК України.
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".
Позивач переконаний, що перерахував відповідачу кошти на виконання зобов`язання по договору позики, заборгованість за якою стягнута з нього на користь відповідача Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.07.2011 року у справі № 2-529/2011, а тому положення ст. 1212 ЦК України в даному випадку не підлягають застосуванню. 
Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права. Норми частини другої статті 20 ГК України визначають такі способи захисту, як визнання наявності або відсутності прав.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.
Виходячи з наведеного способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим)обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.
Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
З огляду на викладені правові висновки Верховного Суду, оскільки позивач стверджує, що він виконав зобов`язання перед відповідачем, сплативши йому борг добровільно, то в такому випадку правильним способом захисту має бути позов про визнання цього зобов`язання припиненим (виконаним).
Оскільки суд дійшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні первісного позову в частині вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, то слід відмовити і у похідних вимогах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.
Щодо вимог за зустрічним позовом, з огляду на встановлені обставини, суд вважає, що він підлягає частковому задоволенню.
У задоволенні вимоги про стягнення 288 089,40 грн. – за розпискою від 23.10.2009, виданою ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд вважає, що відповідачу ОСОБА_1 достовірно було відомо про порушення своїх прав щодо неналежного виконання зобов`язання позивачем за договором позики після того, як позивач не повернув гроші в обумовлений розпискою строк, а саме 23.04.2010, що підтверджується тим, що ОСОБА_1 08.06.2011 звернувся до Южноукраїнського міського суду Мико-лаївської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, підтвердженим розпискою, від тієї ж дати та з тими самими умовами, що і розписка надана суду в цій справі.
За такого, передбачений цивільним законодавством трирічний строк позовної давності сплив 24.04.2013, оскльки на той час і аж до 02.04.2020 законодавством не було передбачено жодних обмежень щодо його застосування.
Суд не вбачає обставин, які б свідчили про переривання цього строку, оскільки відповідач тривалий час, понад десять років, не отримував від відповідача ні грошових коштів на повернення боргу ні будь яких підтверджень визнання цього боргу, боргу за розпискою, яка надана суду в цій справі.
Щодо вимог за зустрічним позовом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 96 631,66 грн. - три відсотки річних та 314 943,69 грн. – інфляційне збільшення в порядку ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі виконавчого документа у справі № 2-529/2011, за період часу з 27.04.2017 і до 24.02.2022, то ця вимога на переконання суду підлягає задоволенню.
Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Щодо розміру сум, що підлягають стягненню, то суд погоджується з розрахунком відповідача, викладеним вище.
Судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, слід розподілити між сторонами наступним чином.
З позивача ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 4502 грн. 10 коп., оскільки він не сплатив судовий збір при зверненні до суду, так як має статус учасника бойових дій.
Також з позивача ОСОБА_2 слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_1 сплачений останнім судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, а саме 4115 грн. 75 коп.
Оскільки відповідачем ОСОБА_1 при зверненні до суду із зустрічним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 8593 грн. 46 коп., як 1% від розміру заявлених позовних вимог, які було зменшено до початку розгляду справи, слід повернути ОСОБА_1 з державного бюджету надміру сплачений судовий збір в розмірі 1596 грн. 82 коп.
Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 258, 259, 265, 268, 280-283 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_7 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_8 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_4 ), Заводський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (розташований за адресою: вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, ЄРДПОУ – 34993162), про стягнення заборгованості – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_8 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_7 ), про стягнення грошових коштів – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 96 631,66 грн. - три відсотки річних в порядку ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі виконавчого документа у справі № 2-529/2011, 314 943,69 грн. – інфляційне збільшення в порядку ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі виконавчого документа у справі № 2-529/2011 та 4115,75 грн. в рахунок відшкодування судових витрат (судового збору), а всього стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 415691 (чотириста п`ятнадцять тисяч шістсот дев`яносто одну) грн. 10 коп.
У задоволенні зустрічного позову в іншій частині – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 4502 (чотири тисячі п`ятсот дві) грн. 10 коп.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету надміру сплачений судовий збір в розмірі 1596 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто шість) грн. 82 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 

Суддя: