УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року
м. Київ
справа № 534/1392/24
провадження № 51-1812 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 09 жовтня 2025 року та Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року, 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень та встановлені обставини
За вироком Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 09 жовтня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ч. 1 ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 червня 2022 року, та остаточно визначено до відбуття ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
Вирішено питання щодо цивільного позову, судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, детально викладених у вироку, 27 березня 2024 року, в денний час доби (точну годину під час досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_5 перебував на законних підставах у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_6 , де у ванній кімнаті побачив пральну машину «Whirlpool», AWE 2215, вертикальну, на 5,5 кг, котра належить ОСОБА_7 . Діючи в умовах воєнного стану, ОСОБА_5 , вважаючи, що його дії непомітні для оточуючих, повторно, керуючись корисливим мотивом та метою, таємно, шляхом вільного доступу, викрав з ванної кімнати вказаної квартири пральну машину, вартістю 5 500,00 грн. Надалі ОСОБА_5 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім того, 09 квітня 2024 року, в денний час доби (точну годину під час досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_5 , перебував на законних підставах у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_6 , де на кухні побачив газову плиту «Gefest» 1200 C7 K8, білого кольору, котра належить ОСОБА_7 . Діючи в умовах воєнного стану, ОСОБА_5 , вважаючи, що його дії непомітні для оточуючих, повторно, керуючись корисливим мотивом та метою, таємно, шляхом вільного доступу, викрав з кухні цієї квартири газову плиту, вартістю 5 000,00 грн. Надалі ОСОБА_5 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на вказану суму.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану, а по епізоду від 09 квітня 2024 року також за ознакою повторності.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на підстави, передбачені пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а вирок змінити, на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком. 
Захисник, стверджує, що місцевий суд хоча й правильно встановив всі обставини справи, однак помилково не застосував положень ст. 75 КК, з огляду на значну кількість пом`якшуючих обставин. Суд апеляційної інстанції в ухвалі не навів мотивів щодо відхилення доводів апелянта у цій частині.
Сторона захисту звертає увагу на те, що ОСОБА_5  повністю визнав свою вину, сприяв ходу слідства, співпрацював з ним та давав правдиві покази, щиро розкаявся та неодноразово вибачився перед потерпілою, активно сприяв розкриттю злочину. Крім того, має позитивні характеристики, постійне місце проживання, не має ніяких нарікань з боку сусідів та оточуючих, повернув потерпілій ОСОБА_7 все майно та відшкодував завдані збитки. 
Мотиви Суду
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. 
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення його характер, особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив злочини в період іспитового строку, не одружений, неповнолітніх дітей не має, не працює, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. 
Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, повне відшкодування завданої потерпілій матеріальної шкоди, шляхом повернення викраденого майна та часткове відшкодування потерпілій, завданої злочинами моральної шкоди шляхом перерахування коштів в процесі розгляду справи в суді. Обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Таким чином, урахувавши вказані обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5  покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк, необхідний і достатній для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Водночас врахувавши наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин, що у своїй сукупності істотно знижують ступінь небезпечності винної особи для суспільства, місцевий суд на підставі ст. 69 КК дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі передбаченої санкцією ч. 4 ст. 185 КК призначивши йому реальне покарання у виді позбавлення волі, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів зауважує, що обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, були враховані судом, а покарання ОСОБА_5 призначене на підставі ст. 69 КК нижче від найнижчої межі передбаченої санкцією ч. 4 ст. 185 КК.
Із позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання погодився й апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою в межах, визначених ст. 404 КПК.
Цей суд спростував позицію ОСОБА_5 щодо можливості застосування до ньогоположень ст. 75 КК, навівши належні мотиви прийнятого рішення. При цьому, звернув увагу на те, що місцевим судом враховано всі обставини під час розгляду справи на які вказував обвинувачений в апеляційній скарзі. Інших обставин, які б пом`якшували покарання цим судом не встановлено.
Також суд апеляційної інстанції зауважив, що обвинувачений вчинив два епізоди кримінальних правопорушень щодо однієї потерпілої, дані злочини вчинив через невеликий проміжок часу із дня ухвалення попереднього вироку та в період іспитового строку, що не свідчить про критичне ставлення обвинуваченого до своїх діянь, а вказує на схильність до вчинення злочинів.
Враховуючи диспозицію статей 71, 78 КПК суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_5 має бути призначене покарання з реальним його відбуванням в умовах виправної установи. 
Колегія суддів погоджується із такими висновками. 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності.
Обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає. 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 09 жовтня 2025 року та Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3