П
ОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 червня 2026 року
м. Київ
справа № 686/24039/22
провадження № 51-4736км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні № 22022240000000120 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Грозного СРСР, громадянина Російської Федерації (далі - РФ), депутата Державної Думи Федеральних Зборів РФ, місце проживання невідоме, робоча адреса: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області вироком від 13 травня 2025 року засудив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 110 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.
2. За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він як депутат Державної Думи Федеральних Зборів РФ восьмого скликання, який набув повноваження 19 вересня 2021 року, будучи представником влади РФ, уповноваженим брати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів РФ, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і збройних сил РФ, за мовчазної згоди, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю РФ над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року та вимоги частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХIХ), ст. 1-3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року за адресою: РФ, м. Москва, вул. Охотний ряд, буд. 1, взяв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де підтримав постанову із зверненням до Президента РФ з проханням розглянути питання про визнання РФ самопроголошених Донецької та Луганської народних республік як самостійних, суверенних і незалежних держав. У такий спосіб ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
3. Зазначені рішення Державної думи Федеральних Зборів РФ були частиною злочинного плану, так як сам факт їх існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами РФ та світовою спільнотою.
4. Дії РФ призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
5. Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 14 жовтня 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.
6. Це кримінальне провадження,як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду, здійснювалося за відсутності обвинуваченого(«in absentia») в порядку спеціального досудового та судового провадження.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
7. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді й вичерпанням можливостей їх отримати. Стверджує, що суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок, який ґрунтується на припущеннях щодо суб`єктивної сторони та причинно-наслідкового зв`язку, а також на доказах, зібраних з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
8. Мотивує тим, що ОСОБА_7 набув повноважень депутата Державної Думи Федеральних зборів РФ 19 вересня 2021 року, тому фактичні обставини подій з 2013 року до цієї дати, а саме в цей період за версією сторони обвинувачення сформувався умисел у представників влади та збройних сил РФ, не можуть стосуватися пред`явленого йому обвинувачення, до того ж між голосуванням ОСОБА_7 та загибеллю людей наявний лише опосередкований зв`язок, оскільки ці та інші тяжкі наслідки були спричинені не голосуванням депутатів, а безпосередніми бойовими діями, наказами та діями інших осіб. При цьому стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_7 передбачав і бажав настання таких наслідків, а обвинувачення в частині їхнього настання обґрунтоване посиланням на загальновідомі факти, що суперечить вимогам КПК України щодо порядку і процедури доказування. 
9. Також захисник зазначає, що всупереч вимогам ч. 5 ст. 36 КПК України постанова Генерального прокурора про доручення досудового розслідування цього кримінального провадження іншому органу не містить мотивування на користь неефективності проведення досудового розслідування органом, визначеним ст. 216 КПК України, що має своїм наслідком визнання доказів недопустимими як таких, що отримані (зібрані) неуповноваженими особами (органом). Крім того, посилається на порушення права обвинуваченого на справедливий суд у зв`язку з недотриманням стандартів процедури in absentia. 
10. Зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК України провів апеляційний розгляд формально, не перевірив з достатньою повнотою доводів в апеляційній скарзі сторони захисту та не усунув порушень, допущених судом першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
11. У засіданні суду касаційної інстанції захисник підтримала касаційну скаргу.
12. Прокурор протизадоволення касаційної скарги заперечив.
Мотиви Суду
13. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
14. За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
15. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
16. Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
17. Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
18. Мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин (п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України). 
19. Із мотивувальної частини вироку убачається, що висновки суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України, за яке його засуджено, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом з дотриманням вимог ст. 94 КПК України.
20. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 374 КПК України у вироку місцевий суд обґрунтував, що в цьому кримінальному провадженні стороною обвинувачення вжито достатніх передбачених законом заходів щодо забезпечення дотримання прав підозрюваного і обвинуваченого  ОСОБА_7 на захист та доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей для кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia). 
21. Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи № (75)11 від 19.01.1973 встановлено, що процедура заочного розгляду (trial in absentia) не порушує права обвинуваченого як на справедливий розгляд, так і на присутність при розгляді його справи. У ній сформульовані умови та мінімальний перелік правил заочного розгляду, якими повинні користуватися держави-члени Ради Європи при розгляді справи за відсутності підсудного. Особа має право на повторне проведення розгляду в загальному порядку, якщо її відсутність була викликана наявністю поважних причин, про які вона не могла повідомити уповноважені органи.
22. Судовий розгляд кримінального провадження за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 здійснювався на підставі прийнятого рішення про спеціальне судове провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону з огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України, знає про розпочате щодо нього кримінальне провадження, однак перебуває на території РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
23. Суд першої інстанції вжив усіх можливих дій, аби наданий обвинуваченому державою захист був ефективним, та, дотримуючись вимог статей 10, 22, 23 КПК України, перевірив доводи сторони обвинувачення і захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
24. Право на захист  ОСОБА_7 було забезпечено шляхом обов`язкової участі у кримінальному провадженні захисника - адвоката ОСОБА_6 . Повідомлення про підозру та обвинувальний акт у перекладі на російську мову і повістки про виклик до уповноважених органів було направлено на електронну пошту за останнім відомим робочим місцем ОСОБА_7 . Враховуючи специфіку судового провадження (in absentia), судом першої інстанції були вжиті прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченого ОСОБА_7 про здійснення стосовно нього кримінального провадження за ч. 3 ст. 110 КК України шляхом публікації відповідної інформації у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора і Судової влади, однак забезпечити явку обвинуваченого до суду вжитими заходами не вдалося. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 297-5 КПК України з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом. Копії процесуальних документів, що підлягали врученню обвинуваченому  ОСОБА_7 , надсилалися його захиснику згідно з ч. 2 ст. 297-5 КПК України. 
25. За встановлених судом та викладених у вироку фактичних обставин дії  ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 110 КК України як умисні дії, вчиненні особою, яка є представником влади, за попередньою змовою групою осіб, з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей або інших тяжких наслідків, кваліфіковано правильно. Покарання  ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,яке відповідно до ст. 12 указаного Кодексу є особливо тяжким злочином, особи обвинуваченого та конкретних обставин кримінального провадження, вважати це покарання несправедливим унаслідок надмірної суворості підстав не вбачається.
26. Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту на вирок щодо  ОСОБА_7 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які за змістом аналогічні доводам у касаційній скарзі захисника, погодився з висновками суду першої інстанції та мотивами прийнятого ним рішення і законно й обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін, з чим погоджується також колегія суддів касаційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, у ній дано достатньо аргументовані відповіді на всі доводи апеляційної скарги.
27. Будучи представником влади РФ, ОСОБА_7 унаслідок займаної ним посади депутата Державної думи РФ, яка є вищим законодавчим органом цієї країни, повинен був знати і достовірно знав про міжнародні акти та договори, сторонами яких є Україна та РФ, якими зокрема визначено неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, та про захист їх незалежності і суверенітету, а також обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності, не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави. Також він був обізнаний про незалежність України як держави, з урахуванням преамбули Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року, де вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Факт усвідомлення представниками влади РФ того, що Україна є суверенною державою з міжнародно визнаними кордонами, підтверджений ратифікацією РФ 22 квітня 2004 року Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003року, яким визнано та демарковано кордон між Україною і РФ.
28. Натомість дії  ОСОБА_7 були вчинені і спрямовані саме на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.При цьому він спільно з іншими депутатами Державної Думи РФ, попередньо обговоривши винесені на голосування проекти рішень, а також раніше з іншими представниками влади і збройних сил РФ, тобто заздалегідь до початку кримінального правопорушення домовившись про спільне його вчинення, 15 лютого 2022 року взяли участь разом у голосуванні за рішення, яке надалі призвело до загибелі людей та інших тяжких наслідків. У подальшому внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу РФ під приводом допомоги так званим «Донецькій народній республіці» і «Луганській народній республіці» здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на її території з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель великої кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки. 
29. Відсутність в обвинувальному акті інформації про потерпілих осіб у цьому кримінальному провадженні не виключає і не спростовує встановлених судом обставин щодо тяжких наслідків, які настали внаслідок дійОСОБА_7 , вчинених за попередньою змовою спільно з іншими депутатами Державної думи РФ, оскільки такі є загальновідомим фактом, який встановлений рішеннями міжнародних організацій, випливає з численних свідчень про загибель людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна й інфраструктури і додатково доводиться даними досліджених у судовому засіданні вироків судів України, якими встановлено факти воєнних злочинів, вчинених військовослужбовцями збройних сил РФ на території України, наслідком яких є загибель людей, у тому числі цивільних осіб.
30. Під час касаційного провадження не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли би бути безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень у цьому кримінальному провадженні. 
31. Спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження у цій справі проводились згідно з приписами глави 24-1 КПК України, які узгоджуються з нормами міжнародного права та не визнані неконстутиційними. 
32. Усупереч наведеному в касаційній скарзі захисника, зі змісту наявної в матеріалах кримінального провадження постановиГенерального прокурора  ОСОБА_8 від 14 березня 2022 рокувбачається, що, з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, рішення про його передачу до іншого органу досудового розслідування мотивоване неможливістю та неефективністю у повній мірі виконати завдання кримінального провадження попереднім органом досудового розслідування, в тому числі у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. Тобто, як правильно зазначив у своїй ухвалі апеляційний суд, метою такої передачі була необхідність забезпечити ефективне, повне, всебічне та неупереджене розслідування кримінального провадження, що не суперечить вимогам ч. 5 ст. 36 КПК України. До того ж, на жодне обмеження прав ОСОБА_7 внаслідок такої передачі захисник у касаційній скарзі не посилається.
33. З огляду на наведене вище, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо  ОСОБА_7 необхідно залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3