Дата документу 06.05.2026 Справа № 335/12011/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/12011/24 Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/667/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Полякова О.З.
при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» на додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» до ОСОБА_1 , треті особи – Акціонерне товариство «Українська залізниця», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» Краснокутська Ю.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Акціонерне товариство «Українська залізниця», про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, просила суд стягнути з відповідача заборгованість розміром 23 000,00 грн, 3% річних від суми заборгованості розміром 19,37 грн за період з 21.04.2021 по 23.02.2022, інфляційні втрати розміром 59,71 грн за період з 01.05.2021 по 23.02.2022, а разом – 23 079 грн. 08 коп., а також судовий збір в сумі 3 028,00 грн.
У січні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Губорєва К.С., звернувся до суду з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, просив суд: 
- визнати протиправними дії оператора розподілу - АТ «Укрзалізниця» та постачальника електричної енергії - ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» щодо виконання обов`язків щомісячного розрахунку та повідомлення споживача житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 щодо обсягу та дійсної вартості спожитої електричної енергії;
- визнати протиправними дії оператора розподілу - АТ «Укрзалізниця» та постачальника електричної енергії - ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» щодо безпідставно розповсюдження інформації про ОСОБА_1 , як про споживача житлово-комунальних послуг, який має заборгованість та є боржником у зв`язку з несплатою спожитої електричної енергії за період з 01.03.2021 по 30.09.2024; 
- зобов`язати оператора розподілу - АТ «Укрзалізниця» та постачальника електричної енергії - ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» спростувати у передбачений законом спосіб та строки недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , як про споживача житлово-комунальних послуг, який в дійсності не є боржником за будь-якими грошовими зобов`язанням;
- стягнути з оператора розподілу - АТ «Укрзалізниця» та з постачальника електричної енергії - ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 23 000 грн, завдану внаслідок протиправного розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності.
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2025 залучено до участі у справі, як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2025 року визнано поважною причину пропуску ОСОБА_1 строку на пред`явлення зустрічного позову та поновлено його.
Прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Губарєва Кирила Сергійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Губарєва Кирила Сергійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди (ЄУН 335/12011/24, провадження 2/335/1033/2025), об`єднано в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» в особі представниці Краснокутської Юлії Олександрівни до ОСОБА_1 , треті особи – Акціонерне товариство «Українська залізниця», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, 3% річних та інфляційних витрат (ЄУН № 335/12011/24, провадження 2/335/431/2025).
Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05 листопада 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» в особі представниці Краснокутської Ю.О. до ОСОБА_1 , треті особи - Акціонерне товариство «Українська залізниця», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» суму боргу за спожиту електричну енергію за період з 01.03.2021 по 30.09.2024 в розмірі 6 044,7 грн., 3% річних від суми заборгованості розміром 6,45 грн. за період з 21.04.2021 по 23.02.2022, інфляційні втрати розміром 19,9 грн. за період з 01.05.2021 по 23.02.2022, а також судовий збір в сумі 1 009,33 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Губарєва К.С. до ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», АТ «Українська залізниця» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди відмовлено.
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 сформував в системі «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення, просив стягнути з позивача витрати, які він поніс у зв`язку з розглядом цієї справи в розмірі 11 000,00 грн.
У грудні 2025 року від ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» в особі представниці Краснокутської Ю.О. надійшли письмові заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких представниця просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат у повному обсязі. 
Додатковим рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2025 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмір 7 737,00 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду, представниця Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» Краснокутська Ю.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 була частково сплачена заборгованість на загальну суму 4 202,28 грн. 22.10.2025 року представник ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» подав суду клопотання, в якому зазначено, що після відкриття провадження в справі відповідач частково погасив борг, остаточна сума боргу складає: заборгованість за е/е 18 876,80 грн, 3% річних від суми заборгованості розміром 19,37 грн за період з 21.04.2021 по 23.02.2022, інфляційні втрати розміром 59,71 грн за період з 01.05.2021 по 23.02.2022, а разом 18 955,88 грн. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі ще під час судового розгляду.
Також представник позивача вважає, що розмір витрат на професійну правову допомогу у даній справі у розмірі 7 737,00 грн. є таким, що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Крім того, за своїм характером та кількістю доказів справа не є складною, а тому сума у розмірі 7 737,00 грн. є необґрунтованою, не пропорційною до предмету спору та є неспівмірною із фактично необхідним обсягом юридичної допомоги. 
Звертає увагу, що за зустрічною позовною заявою по справі № 335/12011/24 ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Губорєва К. С. відмовлено повністю.
Зауважує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати адвокату коштів в розмірі 7 737 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, визначеного чинним законодавством.
Також звертає увагу, що судом першої інстанції за позовом ОСОБА_1 стягнуто з відповідача 6 044,70 грн., а за додатковим рішенням від 10.12.2025 стягнуто з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 7 737,00 грн.
Отже, на думку представника ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», витрати на правову допомогу адвокату Губорєву К.С. є значно завищеними та такими, що не відповідають обсягу наданих послуг й дійсності; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт не відповідає дійсності та реальності заявлених вимог.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представниці ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» Краснокутської Ю.О., перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам закону повною мірою не відповідає.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем надано всі необхідні докази на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а також врахував те, що ОСОБА_1 у встановлений ст. 141 ЦПК України строк після ухвалення рішення суду подав відповідне клопотання про ухвалення додаткового рішення, тому наявні підстави для стягнення витрат на правову допомогу. Суд виснував, що оскільки позовні вимоги задоволено частково, судові витрати теж підлягають відшкодуванню частково, пропорційно до позовних вимог, в яких відмовлено в позові. Так, в позові відмовлено на 66,7% (ціна позову 23 079,08 грн., стягнуто 6 071,05 грн., тобто відмовлено у стягненні 17 008,03 грн.), отже, відповідач може претендувати на саме таку частку витрат на правничу допомогу: 66,7% від 11 000,00 грн., що становить 7 337,00 грн. Таким чином, судові витрати відповідача, пов`язані з наданням правничої допомоги у справі, підлягають задоволенню пропорційно розміру до позовних вимог, в яких відмовлено в позові (66,7 %) і становлять 7 737,00 грн. 
Проте в повній мірі з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частини 2 статті 270 ЦПК України).
Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.
Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною четвертою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.
Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Реалізація судом цього права в кожному конкретному випадку залежить від встановлених обставин справи, а також інших чинників.
Зокрема внаслідок доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.
Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 08 березня 2023 року в справі № 755/7694/20.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.12.2024 між ОСОБА_1 та АБ «БЮРО АДВОКАТА ГУБОРЄВА» укладено договір про надання правничої допомоги № 10-1202024 (далі – Договір).
Додатковою угодою № 1 від 10.12.2024 до вказаного Договору сторонами конкретизовано перелік правничої допомоги, зокрема, повний супровід справи № 335/12011/24, а саме: ознайомлення з матеріалами (в т.ч. дистанційно), аналіз матеріалів справи, узгодження правової позиції з Клієнтом, складання та подання до суду відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості, подання пояснень, участь у судових засіданнях, а також інші необхідні процесуальні дії для належного захисту прав Клієнта.
Згідно пункту 2 Додаткової угоди, сторони узгодили винагороду адвоката у фіксованому розмірі 11 000,00 грн та 24.11.2025 сторони склали акт виконаних робіт.
Адвокатом Губарєвим К.С. виконано наступні умови: повний супровід справи № 335/12011/24: ознайомлення з матеріалами (в т.ч. дистанційно), аналіз матеріалів справи, узгодження правової позиції з Клієнтом, складання та подання до суду відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості, подання пояснень, участь у судових засіданнях, а також інші необхідні процесуальні дії для належного захисту прав Клієнта.
Отже, загальний розмір витрат, які ОСОБА_1 поніс у зв`язку з розглядом даної справи складає 11 000,00 грн., які відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 1 від 10.12.2024 до Договору про надання правничої допомоги будуть сплачені Клієнтом на користь адвоката протягом 25 днів з дня винесення судом відповідного рішення у справі № 335/12011/24, але в будь-якому разі не пізніше 31.12.2025.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником Ямбурга О.І. було подано договір про надання правничої допомоги № 10-1202024 від 10.12.2024; Акт прийому передачі виконаних робіт № 1 до договору про надання правничої допомоги № 10-1202024 від 10.12.2024, від 24.11.2025; Додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги № 10-1202024 від 10.12.2024, що датована 10.12.2024.
Про надання суду першої інстанції відповідних доказів понесених судових витрат відповідач заявляв під час розгляду справи до закінчення судових дебатів у справі.
Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката в суді першої інстанції. Витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи.
Як зазначалося вище, від ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» в особі представниці Краснокутської Ю.О. надійшли письмові заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій представниця просила відмовити у задоволені заяви Ямбурга О. І. про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів заяви представниця зазначала, що витрати на правову допомогу адвокату Губарєву К.С. є значно завищеними та такими, що не відповідають обсягу наданих послуг й дійсності; заява про розподіл судових витрат є необґрунтованою, такою, що не відповідає пропорційності предмету спору та розумності витрат. Також час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, не відповідає дійсності та реальності заявлених вимог.
Колегія суддів, з урахуванням обґрунтувань стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доданих документів, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, а також з урахуванням поданого представницею ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення та його доводів щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги часткову сплату боргу після відкриття провадження в справі, те, що рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05 листопада 2025 року позов ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» було задоволено частково, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги представника ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та стягнення з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на користь Ямбурга О.І. 2 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, а у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Колегія суддів важчає, що розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.
Стосовно доводів апеляційної скарги про відсутність доказів сплати витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України).
Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» в особі представниці Краснокутської Юлії Олександрівни задовольнити частково.
Додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2025 року у цій справі змінити.
Зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» на користь ОСОБА_1 з 7 737,00 грн. до 2 000 (дві тисячі) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 18 травня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

О.З. Поляков