ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 902/122/25 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого, Васьковського О.В., Погребняка В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Сулім А.М.,

за участю представника ОСОБА_1 - Чайки Р.О., 
кредитора ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2026
у справі № 902/122/25
за заявою ОСОБА_3 
про неплатоспроможність.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 26.03.2025 відкрито провадження у справі №902/122/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3 (боржник), введено процедуру реструктуризації боргів боржника, призначено керуючим реструктуризацією у справі арбітражного керуючого Слободяна В.М.

02.04.2025 оприлюднено оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_3 та встановлено строк подання заяв кредиторів з вимогами до боржника: протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

20.05.2025 надійшла заява ОСОБА_1 (заявник) про визнання грошових вимог до боржника в розмірі 1 400 000,00 грн та включення їх до реєстру кредиторів у справі.

Заява обґрунтована наявністю у боржника заборгованості за договором позики від 06.12.2022, укладеним між ОСОБА_1 (далі - позикодавець) та ОСОБА_3 (далі - позичальник), за умовами якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 400 000,00 грн.

06.12.2022 між сторонами вказаного договору складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_3 отримала від громадянки ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 400 000,00 грн. 

Боржник у визначений договором строк грошові кошти ОСОБА_1 не повернула, у зв`язку з чим 23.12.2024 ОСОБА_1 надіслала вимогу від 20.12.2024 про повернення боргу.

Вказані документи до суду першої інстанції були подані в копіях. 

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 визнано грошові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в розмірі 1 400 000,00 грн - боргу та 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів).

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 встановлено перелік та розмір визнаних судом вимог кредиторів у справі № 902/122/25, що підлягають внесенню арбітражним керуючим (керуючим реструктуризацією) Слободяном В.М. до реєстру вимог кредиторів боржника - ОСОБА_3 , а саме :
- ОСОБА_2 в розмірі: 739 133,19 грн - боргу (друга черга задоволення), 169 496,55 грн - 3% річних (друга черга задоволення), 472 725,31 грн - інфляційних витрат (друга черга задоволення), 6 056,00 грн - судового збору, сплаченого за подання заяви про визнання грошових вимог до боржника (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25;
- ОСОБА_1 в розмірі: 1 400 000,00 грн - боргу (друга черга задоволення), 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 у частині визнаних вимог ОСОБА_1 залишено без змін. 

Зазначені судові рішення у частині вимог ОСОБА_1 мотивовано обґрунтованістю вимог заявника, враховуючи підтвердження фінансової спроможності надання ним відповідної позики боржнику, а також відсутністю доказів погашення відповідної заборгованості. 

Постановою Верхового Суду від 04.12.2025 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 902/122/25 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 .

Верховний Суд виходив з того, що апеляційний господарський суд належним чином не перевірив правильність висновків господарського суду першої інстанції про визнання грошових вимог заявника до боржника, а саме:
- за наявності мотивованих заперечень іншого кредитора - ОСОБА_2 щодо доданих до заяви з грошовими вимогами до боржника копій договору позики і розписки, не перевірив їхню процесуальну якість, спосіб одержання, внутрішню узгодженість з іншими матеріалами справи, здатність у сукупності з ними достовірно підтвердити існування відповідних зобов`язань;
- відхилив доводи скаржника про безпідставне, вчинене з порушенням процесуальних норм витребування судом першої інстанції з власної ініціативи доказів фінансової спроможності заявника надати позику боржнику в розмірі 1400000,00 грн, 
- не надав правової оцінки (з викладенням мотивів їх прийняття до уваги чи відхилення в тексті оскаржуваної постанови) іншим доводам скаржника, викладеним у апеляційній скарзі, щодо фіктивності вимог заявника, недобросовісності боржника, пов`язаності відповідних осіб, вчинення ними дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, ухваленого в 2018 році на користь скаржника, за допомогою застосування процедур неплатоспроможності тощо. 

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції (за результатами нового розгляду)

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 скасовано. Прийнято нове рішення. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання грошових вимог у справі № 902/122/25 відмовити. Пункт 1 ухвали від 17.07.2025 в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 у справі №902/122/25 та стягненні судового збору скасовано. Прийнято в цій частині нове рішення про відмову у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 у розмірі 1 400 000,00 грн - боргу.

Постанова мотивована тим, що кредитор ОСОБА_1 до своєї заяви з грошовими вимогами до боржника не долучила податкову звітність за 2021 рік, посилання на яку міститься в договорі позики від 06.12.2022, не долучила інших доказів які б могли свідчити про фінансову можливість і спроможність надати боржнику позику в сумі 1 400 000,00 грн, не надала оригіналів договору позики від 06.12.2022 та розписки від 06.12.2022, долучила лише їх копії, які ставилися під сумнів іншим кредитором, відповідно не надала належних та достовірних доказів про наявність у неї джерел доходів та фінансових можливостей і фактично не довела належними письмовими доказами свою вимогу.

Апеляційним судом відмовлено у прийнятті оригіналів договору позики, розписки та податкової декларації з мотивів того, що вказані документи не надавались під час розгляду справи судом першої інстанції, а також під час першого розгляду апеляційної скарги, а подані лише після направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, заявником не було надано доказів неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:
- скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2026, якою ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 (в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ) скасовано. Передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції;
- у разі відсутності підстав для передачі справи на новий розгляд ухвалити нове рішення, яким визнати кредиторські вимоги ОСОБА_1 до боржника у розмірі 1 400 000 грн основного боргу та 4 844,80 грн судового збору.

Касаційну скаргу подано з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України. Скаржниця вважає, що апеляційний суд неправильно застосував положення статті 91 ГГПК України, дійшовши висновку про неналежність письмового доказу - копій договору позики та розписки від 06.12.2022 - з підстав неподання їх оригіналів у суд першої інстанції; безпідставно послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, хоча обставини тієї справи відрізнялися.

Скаржниця висновок апеляційного суду про відмову у прийнятті оригіналів договору позики, розписки та податкової декларації з мотивів того, що такі докази існували на момент розгляду справи судом першої інстанції, а заявником не доведено неможливість їх подання раніше, вважає незаконним, передчасним та таким, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права.

Крім того стверджує про вихід суду апеляційної інстанції за межі предмета розгляду та порушення частини другої статті 237 ГПК України, оскільки в оскаржуваній постанові суд надав оцінку обставинам, які не входили до предмета доказування у даній справі, та фактично сформував негативну характеристику боржника на підставі інших спорів, що виходить за межі дослідження доказів у даному провадженні та впливає на неупередженість оцінки обставин.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У поданому відзиві кредитор ОСОБА_2 заперечує проти доводів касаційної скарги, вважає, що апеляційний господарський суд ухвалив постанову з урахуванням всіх висновків, зазначених у постанові Верховного Суду від 04.12.2025, якою справу було скеровано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).

Нормами частини другої вказаної статті встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

Предметом касаційного оскарження є постанова апеляційного господарського суду, якою відмовлено у задоволенні кредиторських вимог ОСОБА_1 до боржника, які виникли, як стверджує заявник, на підставі договору позики.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, оцінивши доводи касаційної скарги та відзиву, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на таке.

Статтею 113 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою "Відновлення платоспроможності фізичної особи" КУзПБ.

За визначенням, наведеним у статті 1 КУзПБ, грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. 

За змістом частини першої статті 122 КУзПБ, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією у справі про неплатоспроможність фізичної особи або фізичної особи - підприємця здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (частина перша статті 45 КУзПБ).

Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги.

Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19).

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16).

У справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17).

У попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18).

При цьому для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №914/2404/19, від 28.01.2021 у справі №910/4510/20).

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22.12.2022 у справі № 910/14923/20 наголосив, що для запобігання визнанню необґрунтованих вимог до боржника та порушенню цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника-банкрута, пред`являються підвищені вимоги.

Розглядаючи кредиторські вимоги, суд у силу приписів статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог, з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 29.03.2021 у справі №913/479/18).

Системний аналіз цих приписів засвідчує, що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом розгляду в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. Запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів приводить у випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог до прийняття рішення судом про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності, допустимості, достовірності та вірогідності, передбаченим статтями 76-79 ГПК України.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при вирішенні правової проблеми щодо застосування визначеної статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину у поєднанні з положеннями КУзПБ, що регулюють порядок розгляду заяв кредиторів з їх грошовими вимогами до боржника, у постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22 зауважив, що у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

Правовий висновок про обґрунтованість відмови суду у визнанні грошових вимог до боржника внаслідок неподання заявником належних і достатніх документальних доказів відповідного зобов`язання при поданні заяви про визнання таких вимог сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.04.2019 у справі № 910/21939/15, від 28.07.2020 у справі №904/2104/19.

Відтак, господарському суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника слід керуватися не лише засадами, серед інших, належності (стаття 76 ГПК України) та допустимості (стаття 77 ГПК України) доказів, а й враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів, взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

На виконання вказівок Верховного Суду у постанові від 04.12.2025 у цій справі, суд апеляційної інстанції за результатом нового апеляційного розгляду справи, дослідивши та проаналізувавши всі обставини справи, встановив, що кредитор ОСОБА_1 до своєї заяви з грошовими вимогами до боржника не долучила податкову звітність за 2021 рік, посилання на яку міститься в договорі позики від 06.12.2022, не долучила інших доказів, які б могли свідчити про її фінансову можливість і спроможність надати позику в сумі 1 400 000,00 грн, не надала оригіналів договору позики від 06.12.2022 та розписки від 06.12.2022, долучила лише їх копії, які ставилися під сумнів кредитором ОСОБА_2 , відповідно не надала належних та достовірних доказів про наявність у неї джерел доходів та фінансових можливостей. 

Відповідно до частин першої, другої статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частина шоста статті 91 ГПК України встановлює, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21 (905/496/22) наведено висновок, відповідно до якого тлумачення статті 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19, постанові Верховного Суду від 03.08.2023 у справі № 910/17281/21). Судам під час оцінки письмових доказів у справі належить врахувати, що у разі сумнівів в учасника справи чи суду у відповідності поданих одним із учасників справи копій (електронних копій) письмових доказів оригіналу, суд може витребувати у відповідної особи оригінали цих доказів, неподання яких зумовлює наслідком неврахування їх судом як доказів у справі.

Судом апеляційної інстанції у цій справі правильно враховано наведені вище правові висновки та обґрунтовано спростовано висновки суду першої інстанції про документальне підтвердження наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики та/або борговою розпискою за відсутності оригіналів таких документів, які, з огляду на сумніви іншого кредитор боржника у їх наявності, не були витребувані судом першої інстанції. 

Щодо висновків місцевого господарського суду про підтвердження фінансової спроможності заявника надати позику боржнику в зазначеному розмірі, суд апеляційної інстанції зазначив, що при зверненні з грошовими вимогами ОСОБА_1 не долучила до заяви податкову звітність за 2021 рік, посилання на яку містяться в договорі позики від 06.12.2022, не долучила інших доказів які б могли свідчити про її фінансову можливість і спроможність надати позику в сумі 1400000,00 грн.

Натомість суд першої інстанції, всупереч вимог статей 74, 77, 81, 91 ГПК України, з власної ініціативи здійснив витребування інформації з податкових органів, а тому посилання на відповідь податкового органу як на доказ, що безумовно підтверджує джерела походження позичених заявником боржнику коштів, обґрунтовано не визнано апеляційним судом належним та достатнім доказом підтвердження грошових вимог ОСОБА_1 до боржника з урахуванням підвищеного стандарту доказування грошових вимог, яка застосовується у справах про банкрутство (неплатоспроможність) згідно з усталеною практикою Верховного Суду.

Щодо відмови апеляційним господарським судом у прийнятті оригіналів договору позики, розписки та податкової декларації, поданих представником заявника, колегія суддів зазначає таке.

Апеляційний суд встановив, що вказані документи не надавались заявницею під час розгляду справи судом першої інстанції, а також під час першого розгляду апеляційної скарги, а подані лише після направлення Верховним Судом справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частина восьма статті 80 ГПК України передбачає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У свою чергу стаття 269 ГПК України, якою встановлені межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз статей 80 та 269 ГПК України свідчить про те, що єдиний виняток, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, з причин, що не залежали від учасника справи, тягар доведення яких також покладений на останнього (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 03.06.2025 у справі №914/855/24).

Апеляційний господарський суд, встановивши, що скаржник не навів жодних причин неможливості подання цих документів до суду першої інстанції, що об`єктивно не залежали від нього, цілком обґрунтовано відмовив у їх прийнятті.

Відтак, посилання скаржника на порушення судом апеляційної інстанції статей 80 та 269 ГПК України не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.

Отже, оцінивши подані заявником докази на підтвердження існування грошового зобов`язання у боржника у сукупності, врахувавши заперечення іншого кредитора боржника та виражені ним сумніви щодо відповідності оригіналу договору позики та боргової розписки наданим заявником копіям, неподання суду оригіналів документів, на яких ґрунтуються вимоги заявника, а також з огляду на порядок розподілу між сторонами тягаря доказування у господарському процесі, де обов`язком кредитора є надання суду достатніх належних доказів існування простроченого непогашеного грошового зобов`язання боржника, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував про необґрунтованість вимог кредитора ОСОБА_1 та відповідно про скасування ухвал суду першої інстанції від 08.07.2025 та від 17.07.2025 в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 у справі №902/122/25 та стягненні судового збору.

Колегія суддів також зауважує, що висловлені судом апеляційної інстанції сумніви в достатності доказів для переконливого висновку про наявність грошового зобов`язання боржника перед заявником у справі про банкрутство лежать в межах дискреційних повноважень суду попередньої інстанції, які здійснюються ним за результатом оцінки всіх наявних у справі доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, втручатися в яку (оцінку) касаційний суд не наділений повноваженнями. 

Касаційним судом у цій справі не встановлено порушень процесуального закону щодо оцінки апеляційним господарським судом доказів у справі або принципів справедливого судового розгляду відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку національні суди разом із практикою Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовують як джерело права. 

З огляду на наведене вище, суд касаційної інстанції вважає, що за наслідками нового розгляду справи апеляційний господарський суд виконав вказівки Верховного Суду, які були підставою для направлення цієї справи на новий розгляд, встановив всі істотні для справи обставини, всебічно й повно дослідив докази, доводи та заперечення сторін, надав відповіді на всі ключові аргументи сторін та прийняв рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Доводи скаржника наведених висновків не спростовують, фактично спрямовані на спонукання суду касаційної інстанції здійснити переоцінку наявних у справі доказів, що в силу положень статті 300 ГПК України виходить за межі компетенції Верховного Суду, а тому Суд їх відхиляє. 

Відтак Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, а тому залишає без змін законне та обґрунтоване судове рішення апеляційного господарського суду. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть різнитися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 указаної Конвенції, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява №63566/00, пункт 23). 

Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків апеляційного господарського суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України). 

Враховуючи вищевикладене та керуючись пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309 ГПК України, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалена в справі постанова апеляційного господарського суду - залишенню без змін.

Судові витрати

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то згідно зі статтею 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 у справі № 902/122/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Огороднік К. М.

Судді Васьковський О. В.

Погребняк В. Я.