ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" травня 2026 р. Справа№ 910/7445/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тарасенко К.В.
суддів: Коробенка Г.П. 
Кравчука Г.А. 

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.
за участі представників: відповідно до протоколу судового засідання від 20.05.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима В`ячеславовича
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 
у справі №910/7445/25 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюка Романа Васильовича 
в інтересах держави в особі Київської міської (військової) державної адміністрації 
до 1) Київської міської ради 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛСІ» 
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою історико-культурного призначення, яка розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Київської міської прокуратури Нагальнюк Роман Васильович (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської (військової) державної адміністрації (далі - позивач, КМВДА) до Київської міської ради (далі - відповідач-1, Рада) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» (далі - відповідач-2, ТОВ «ДНІПРО-2002»), в якій просить суд усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської міської (військової) державної адміністрації (ЄДРПОУ 00022527) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва наступним шляхом:
- Визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 02.11.2023 №7263/7304 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ОЛСІ» земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва»;
- Визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-є у Подільському районі міста Києва, укладений між Київською міською радою (ЄДРПОУ 22883141, вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01001) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛСІ» (ЄДРПОУ 31003169, вул. Кирилівська, буд. 13-Є, м. Київ, 04080), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстровано в реєстрі 02.04.2024 за № 749;
- Скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2024, індексний номер 72385836, та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію за Київською міською радою (ЄДРПОУ 22883141) права власності на земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва та за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» (ЄДРПОУ 32111806) права оренди вказаної земельної ділянки, припинивши вказані речові права;
- Зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» (ЄДРПОУ 32111806) повернути Київській міській раді (ЄДРПОУ 22883141) земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва, а Київську міську раду (ЄДРПОУ 22883141) зобов`язати повернути земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) державі в особі Київської міської (військової) державної адміністрації (ЄДРПОУ 00022527);
- Скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською міською прокуратурою встановлено порушення вимог чинного законодавства та інтересів держави під час прийняття рішення Київської міської ради від 02.11.2023 №7263/7304, яким затверджено проект землеустрою та передано ТОВ «ОЛСІ» в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, укладення договору оренди земельної ділянки від 02.04.2024 №749, та здійснено державну реєстрацію земельної ділянки.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі №910/7445/25 у задоволенні позову відмовлено повністю. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 у справі № 910/7445/25.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного:
- прокурором та позивачем не доведено належними та допустимими доказами приналежність території до пам`ятки археології, що ставить під розумний та обґрунтований сумнів, що спірна земельна ділянка, у розумінні приписів статті 84 Земельного кодексу України, є виключно державною власністю;
- у зв`язку з недоведеністю факту приналежності спірної земельної ділянки до державної власності, поза розумним сумнівом є твердження, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва належить до комунальної власності;
- прокурор не обґрунтував, яке саме право держави в особі Київської міської (військової) державної адміністрації порушене, що є підставою для відмови в позові;
- спір у справі, яка розглядається, виник між державою в особі Київської міської військової державної адміністрації та державою в особі Київської міської ради, що не відповідає частині 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Заступник керівника Київської міської прокуратури Рябенко Максим В`ячеславович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7445/25 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідачів, стягнувши їх на користь Київської міської прокуратури.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:
2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7445/25 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима В`ячеславовича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/7445/25.
08.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/7445/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №910/7445/25 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима В`ячеславовича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 та призначено розгляд апеляційної скарги на 18.02.2026 об 11 год. 30 хв. 
22.12.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
22.12.2025 через систему «Електронний суд» від Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима Вячеславовича надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, у якій заявник просить заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Дніпро-2002» та будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на земельній ділянці площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва, вчиняти будь-які дії щодо проведення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на вказаній земельній ділянці, до набрання законної сили рішенням у даній справі. Стягувачем визнати Київську міську прокуратуру, боржниками визнати Київську міську раду та Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпро-2002».
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 призначено до розгляду заяву Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима Вячеславовича про вжиття заходів забезпечення позову у справі №910/7445/25 у судовому засіданні 18.02.2026.
17.02.2026 через систему «Електронний суд» від Київської міської прокуратури надійшли пояснення.
17.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 заяву Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима В`ячеславовича про вжиття заходів забезпечення позову у справі №910/7445/25 задоволено. Застосовано заходи забезпечення у справі №910/7445/25, а саме - заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» (ЄДРПОУ 32111806, провулок Електриків, буд. 15, м. Київ, 04071) та будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на земельній ділянці площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва, вчиняти будь-які дії щодо проведення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на вказаній земельній ділянці до набрання законної сили рішенням у даній справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» про відкладення розгляду справи задоволено та відкладено розгляд справи №910/7445/25 на 18.03.2026.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
2.2.1. Прокурор вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. ст. 17, 53, 84, 116, 122 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 14, 17, 37, п. 3 розділу Х прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини», ст. ст. 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»), а також з порушенням норм процесуального права (ст. ст. 2, 7, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України).
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає наступне:
- прокурором у позовній заяві обґрунтовано належність спірної земельної ділянки до земель державної власності, виходячи з факту розташування її в межах пам`ятки археології місцевого значення, розпорядження якою віднесено до компетенції Київської міської (військової) державної адміністрації, у зв`язку з чим оспорюване рішення Київською міською радою прийнято з перевищенням повноважень, визначених чинним законодавством;
- діюче законодавство безальтернативно визначає для пам`яток археології та земель, на яких розташовані та не вилучені у передбаченому законом порядку пам`ятки археології, єдину форму власності - державну;
- спірна земельна ділянка площею 0,0778 га з кадастровим номером 8000000000:85:321:0004 на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст, вказана пам`ятка археології перебуває під державною охороною та взята на державний облік на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 № 1112;
- в силу положень п. 3 розділу X «Прикінцеві положення», ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та ст. 53 Земельного кодексу України спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення державної форми власності, здійснення повноважень щодо якої відповідно до положень ст. ст. 17, 84, 122 Земельного кодексу України належить виключно Київській міській (військовій) державній адміністрації;
- незважаючи на те, що оспорюваним рішенням спірну земельну ділянку віднесено до земель житлової та громадської забудови (вказана інформація також відображена у Державному земельному кадастрі), це не має правового значення, оскільки статус спірної земельної ділянки першочергово визначається тим, що вона розташовуються в межах пам`ятки археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст., а також в археологічній охоронній зоні, в зоні регулювання забудови першої категорії, в зоні охоронюваного ландшафту, в зоні регулювання І категорії Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ», а території пам`ятки ландшафту і історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра», а вказана обставина не впливає та не змінює статус спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель історико-культурного призначення в силу закону;
- визначаючи цільове призначення Київська міська рада, не будучи розпорядником спірної земельної ділянки та за відсутності погодження уповноваженого органу, не могла визначати цільове призначення та, з огляду на наявність режимоутворювального об`єкта - пам`ятки археології, протиправно віднесла ділянку до категорії земель житлової та громадської забудови;
- на період дії воєнного стану в Україні, Київська міська (військова) державна адміністрація є розпорядником земель державної форми власності на території міста Києва, у тому числі і земель історико-культурного призначення, а тому уповноваженим органом щодо розпорядження спірною земельною ділянкою є саме Київська міська (військова) державна адміністрація;
- висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні є суперечливими, адже підтвердивши наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді шляхом звернення до суду з даним позовом та наявність порушеного інтересу держави, судом зазначено про відсутність порушеного права позивача;
- державний інтерес у цій справі полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю та археологічну пам`ятку, розташовану на ній, захист такого права шляхом повернення державі землі, що незаконно вибула з такої власності, а тому суд дійшов помилкового висновку про те, що спір у цій справі не є компетенційним.
2.2.2. У поясненнях (поданих 17.02.2026) прокурор зазначає наступне:
- щодо доводів товариства з приводу не знаходження спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології апелянт наголошує, що п. 5 рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів «Про взяття на облік та під державну охорону пам`яток історії та культури м. Києва» від 17.11.1987 № 1112 внесено зміни зокрема до рішення виконкому міськради від 27.01.1970 № 159 «Про взяття під державну охорону пам`ятників археології, історії та мистецтва» та затвердження списків пам`ятників загальносоюзного та місцевого значення згідно з додатком 6, яким визначено Перелік пам`яток археології, пунктом 3 цього Переліку до пам`яток археології віднесено Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст;
- за висновком Інституту археології Національної академії наук земельна ділянка площею 0,0778 га з кадастровим номером 8000000000:85:321:0004 по вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва знаходиться в межах археології місцевого значення «Культурний шар Подолу»;
- археологічна спадщина є невід`ємною частиною культурної спадщини, а Закони України «Про охорону культурної спадщини» та «Про охорону археологічної спадщини» не суперечать однин одному, а навпаки - взаємодоповнюють, у зв`язку з чим доводи товариства з даного приводу є безпідставними;
- матеріалами справи підтверджується факт розміщення на спірній земельній ділянці археологічної пам`ятки місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІ ст., що взята під державну охорону на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів «Про взяття на облік та під державну охорону пам`яток історії та культури м. Києва» від 17.11.1987 № 1112;
- безпідставними є доводи апелянта стосовно того, що спірна земельна ділянка на якій розташована пам`ятка археології, може бути в комунальній власності, оскільки відповідно до зазначених положень Закону України «Про охорону культурної спадщини», яка є спеціальною нормою закону у спірних правовідносинах та визначає, що землі на яких розміщені пам`ятки археології перебувають виключно в державній власності. 
2.2.3. У поясненнях (поданих 17.03.2026) прокурор повідомляє, що Комунальний заклад «Центр консервації предметів археології» листом від 05.03.2026 №066/2-46 повідомив Київську міську прокуратуру, що відповідно до Облікової картки об`єкту культурної спадщини «Культурний шар Подолу», складеної 25.08.2015 (розробник НДІ пам`яткоохоронних досліджень), земельна ділянка по вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) знаходиться на території пам`ятки археології місцевого значення «Культурний шар Подолу». 
Прокурор зазначає, що лист Комунального закладу «Центр консервації предметів археології» від 05.03.2026 № 066/2-46 не є новим доказом у справі, оскільки не встановлює нових обставин, не змінює суті справи, а лише підтверджує доводи прокурора, викладені у позовній заяві, які на даний час досліджуються судом апеляційної інстанції.
2.2.4. У поясненнях (поданих 15.05.2026) прокурор зазначив інформацію щодо рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, якими встановлені межі території пам`ятки археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст.:
- Межі пам`ятки археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст. встановлені: рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 № 1112 та додатком № 6 до нього; рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві» зі змінами, внесеними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 та від 25.12.2007 № 1714. Зазначені документи наявні в матеріалах справи;
- Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 09.04.2026 № 066/2308 надано копії рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 № 1112 (наявне в матеріалах справи) та додатку № 6 нього, а також паспорт та облікову картку об`єкта культурної спадщини зі схемами меж, графічними матеріалами та фотофіксацією;
- інформація про потрапляння спірної земельної ділянки в межі пам`ятки археології місцевого значення «Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст.» підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: листами Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.03.2024 № 0570202/2-4128 та від 26.04.2024 № 057031-5745, листами (з наданням схем розташування) Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), від 22.03.2024 № 066-963 та від 04.04.2025 № 066- 1382, листом Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2025 № 066/1-380, листом Інституту археології Національної академії наук від 12.05.2025 № 125/01-16-292;
- За висновком Інституту археології Національної академії наук земельна ділянка площею 0,0778 га з кадастровим номером 8000000000:85:321:0004 по вул.Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва знаходиться в межах археології місцевого значення «Культурний шар Подолу» (рішення Київського міськвиконкому від 17.11.1987 № 1112 «Про взяття на облік та під державну охорону пам`яток історії та культури м. Києва), на підтвердження чого надано схему розташування спірної земельної ділянки, яка розташована на території зазначеної пам`ятки археології.
Поряд з цим, керуючись ст. ст. 80, 267 Господарського процесуального кодексу України, прокурор просить суд долучити до матеріалів справи копії наступних документів: листа Київської міської прокуратури від 02.04.2026 № 15/1-279вих-26; листа Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.04.2026 №066/2308; рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 №1112; додатку № 6 до рішення виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 17.11.1987 № 1112 в частині, що стосується пам`ятки археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст; паспорту та облікової картки об`єкта культурної спадщини. 
Прокурор зазначає, що вказані документи не є новими доказами у справі, оскільки не встановлюють нових обставин, не змінюють суті справи, а лише підтверджують доводи прокурора, викладені у позовній заяві, які на даний час досліджуються судом апеляційної інстанції.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
2.3.1. Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» в поданому відзиві на апеляційну скаргу просило суд залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідач-2 вважає оскаржуване рішення суду законним та повністю обґрунтованим, дані викладені у ньому відповідають фактичним обставинам справи, а висновки є правильними, оскільки:
- земельна ділянка не розташована на території пам`ятки археології, не має культурної пам`ятки та пам`ятки архітектури на своїй території;
- категорія земель - землі житлової т громадської забудови) визначена правильно відповідно до затвердженої містобудівної документації (Генерального плану міста Києва);
- цільове призначення земельної ділянки визначено відповідно до Постанови КМУ 821, відповідно до Закону України 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (надалі - Закон про розмежування) щодо розмежування земель державної та комунальної власності» земельну ділянку віднесено до комунальної власності;
- на території спірної земельної ділянки розміщується об`єкт нерухомого майна, що належить на праві приватної власності Відповідачу 2 (до цього належав третій особі у справі - ТОВ «ОЛСІ»), відсутні будь які будівлі, об`єкти, що належать до державної власності чи комунальної, на земельну ділянку не було зареєстровано право державної власності (через відсутність законних для цього підстав);
- навпаки, відповідно до вищевказаного Закону про розмежування, Київська міська рада зареєструвала право комунальної власності, та в подальшому мала право розпоряджатись вказаною земельною ділянкою та передавати її в оренду;
- Київська міська рада відповідно до наданих їй повноважень правомірно прийняла рішення щодо передачі земельної ділянки в оренду ТОВ «ОЛСІ», з урахуванням положень ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, адже на момент прийняття нею рішення державна реєстрація права власності на належне вказаній юридичній особі нерухоме майно, що знаходиться на спірній земельній ділянці, була чинною та не скасованою, що свідчить про законність дій Київської міської ради;
- відсутні підстави для розірвання (визнання недійсним) договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:321:0004;
- відсутнє порушене право позивача.
2.3.2. Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» в поданих 19.05.2026 запереченнях на додаткові пояснення прокуратури зазначило наступне:
- чинним законодавством прямо та чітко визначено поняття «пам`ятка археології»; статтею 1 ЗУ «Про охорону археологічної спадщини» визначено, що пам`ятка археології археологічний об`єкт національного або місцевого значення, занесений до державного реєстру нерухомих пам`яток України; тобто занесення до Державного реєстру є юридичною ознакою саме статусу «пам`ятки археології», тому, якщо «культурний шар Подолу», як у даному випадку: має лише обліковий статус, не внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, то з точки зору застосування ст. 1 Закону «Про охорону археологічної спадщини» він не відповідає визначенню «пам`ятка археології»;
- матеріали справи не містять доказів того, що пам`ятка археології набула юридично законного статусу пам`ятки та була занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
- навпаки, як випливає з листа Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.03.2024 року №066/963 на запит прокурора, та який долучений до матеріалів справи, пам`ятка археології місцевого значення - культурний шар Подолу ІХ-XVIII, не внесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини (щодо встановлення меж території пам`ятки, що є складовою облікової документації) - Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не затверджувалась.

2.3.3. Інші особи (позивач, відповідач-1 та третя особа) своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
Відтак, з урахуванням частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, справа розглядається за наявними матеріалами

2.4. явка в судове засідання 
У судове засідання 20.05.2026 з`явилися: прокурор та представники відповідача-1, відповідача-2. 
Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.
Представники відповідача-1 та відповідача-2 заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили суд відмовити в її задоволенні.
Позивач та третя особа в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.
Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що наявних матеріалів достатньо для належного перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, колегія суддів дійшла висновку про можливість перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та за відсутності представників, що не з`явились в судове засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:
3.1. встановлені судом першої інстанції обставини
01.02.2011 Київським підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна здійснена державна реєстрація права приватної власності за ТОВ «ОЛСІ» на частину 87/100 (360,8 м2) нежитлової будівлі за адресою місто Київ, вулиця Фрунзе, будинок 13 Є, загальною площею 416,2 м2. З наявної в матеріалах справи копії витягу № 28843744 від 01.02.2011 вбачається, що підставою виникнення права власності вказане рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2010.
З метою збереження історичного спадку територіальної громади міста Києва Київською міською радою 22.01.2015 було прийнято рішення №8/873 про повернення вулиці Фрунзе, яка розташована на території Шевченківського, Подільського та Оболонського районів, історичну назву - Кирилівська.
24.11.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис про реєстрацію права власності на частину 13/100 нежитлової будівлі за адресою місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 13 Є, загальною площею 416,2 м2 за ТОВ «ОЛСІ». Підставою виникнення права власності вказаний договір купівлі-продажу № 1463 від 24.11.2020, укладений між ТОВ «ПІК-ЦЕНТР» та ТОВ «ОЛСІ».
27.10.2021 запис про право власності на частину 87/100 (360,8 м2) нежитлової будівлі за адресою місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 13 Є, загальною площею 416,2 м2 за ТОВ «ОЛСІ» був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Київської міської ради від 02.11.2023 № 7263/7304 затверджено проект землеустрою та передано ТОВ «ОЛСІ» в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.
02.04.2024 між Київською міською радою як орендодавцем та ТОВ «ОЛСІ» як орендарем був укладений договір оренди земельної ділянки та зареєстрований в реєстрі за № 749. На підставі укладеного договору оренди 02.04.2024 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна був внесений запис про речове право - право оренди земельної ділянки у ТОВ «ОЛСІ».
У подальшому, 11.04.2024 між ТОВ «ОЛСІ», як продавцем, та ТОВ «ДНІПРО-2002», як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу будівлі, а саме будівлі загальною площею 416,2 м2, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 13 Є. У пункті 1.1 вказаного правочину зазначено, що земельна ділянка, на якій знаходиться нерухоме майно, що є предметом цього договору загальною площею 0,0778 га, кадастровий номер 8000000000:85:321:0004, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 13-Є, знаходиться в оренді, згідно договору оренди земельної ділянки посвідченого Русанюком З.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02.04.2024, за реєстровим № 749, укладеного продавцем з Київською міською радою.
11.04.2024 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна був внесений запис про зміну речового права - право оренди земельної ділянки у ТОВ «ОЛСІ» видалено та додано право оренди земельної ділянки у ТОВ «ДНІПРО-2002».

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права
Прокурора вважає, що рішення Київської міської ради від 02.11.2023 № 7263/7304 прийнято, укладено договір оренди земельної ділянки від 02.04.2024 №749, державну реєстрацію права комунальної власності та права оренди на землю, а також державну реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі здійснено з порушенням вимог чинного законодавства та всупереч інтересам держави з підстав того, що спірна земельна ділянка загальною площею 0,0778 га, кадастровий номер 8000000000:85:321:0004, силу положень статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та статті 53 Земельного кодексу України спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення державної форми власності, здійснення повноважень щодо якої належить виключно Київській міській (військовій) державній адміністрації. 
Такі твердження Прокурора ґрунтуються на тому, що на його переконання, земельна ділянка площею 0,0778 га з кадастровим номером 8000000000:85:321:0004 на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст. (рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 № 1112), а також в археологічній охоронній зоні, в зоні регулювання забудови першої категорії, в зоні охоронюваного ландшафту (рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві»; розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві»; розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.12.2007 № 1714 «Про внесення змін до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920»), в зоні регулювання І категорії Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ» (розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.01.2022 № 195 «Про затвердження науково-проектної документації «План організації території державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ»), на території пам`ятки ландшафту і історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра» (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10, в редакції наказу Міністерства культури України від 16.06.2011 № 453/0/16-11, охоронний № 560-Кв).
З огляду на вказані твердження, Прокурор в інтересах держави в особі Київської міської (військової) державної адміністрації звернувся до суду із цим позовом, у межах якого просить усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської міської (військової) державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва наступним шляхом:
- визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 02.11.2023 №7263/7304 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ОЛСІ» земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва»;
- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 02.04.2024 за № 749 площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-є у Подільському районі міста Києва;
- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2024, індексний номер 72385836, та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію за Київською міською радою права власності на земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва та за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» права оренди вказаної земельної ділянки, припинивши вказані речові права;
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-2002» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва, а Київську міську раду зобов`язати повернути земельну ділянку площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) державі в особі Київської міської (військової) державної адміністрації;
- скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0778 га (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва.
Оцінивши доводи учасників справи та наявні у справі докази як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Щодо звернення з даним позовом прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської (військової) державної адміністрації.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Законом України «Про прокуратуру» визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина або представництва інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.
Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.
«Неналежність захисту» може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166»б», від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 року у справі №47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020. 
Крім того, необхідно враховувати рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді №3-рп/99 від 08.04.1999).
Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. 
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Частина 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави щодо збереження культурної спадщини.
Листами № 15/-31ВИХ24 від 04.03.2024 Київській міській раді, № 15-49ВИХ24 від 12.04.2024 Київській міській військовій адміністрації, № 15/1-512ВИХ-24 від 23.07.2024 Київській міській військовій адміністрації, № 15/1-36ВИХ25 від 09.06.2025 Київській міській військовій адміністрації Київська міська прокуратура у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомляла про порушення інтересів держави щодо земельної ділянки історико-культурного призначення державної форми власності, а також інформувала, що за наявності підстав для судового захисту державних інтересів, такі заходи будуть вжиті Київською міською прокуратурою.
Оскільки протягом тривалого часу Київською міською військовою адміністрацією не було вчинено дій спрямованих на захист інтересів держави, враховуючи викладені прокурором у позовній заяві обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, суд дійшов висновку, що Київською міською прокуратурою обґрунтовано та з дотриманням вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» подано позовну заяву в інтересах держави.
Щодо заявлених позовних вимог.
Предметом дослідження у межах цієї справи є земельні відносини, які регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (стаття 3 Земельного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник з моменту реєстрації спірної земельної ділянки (02.04.2024), суд першої інстанції правильно зазначив про регламентування спірних правовідносин приписами Земельного кодексу України в редакції чинній станом на 02.04.2024.
Статтею 53 Земельного кодексу України передбачено, що до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.
Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом (стаття 54 Земельного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 54-1 Земельного кодексу України з метою охорони культурної спадщини на використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, буферної зони, історичного ареалу населеного місця, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини встановлюються обмеження відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Статтею 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» надано визначення ряду понять, що використовуються в ньому, зокрема: об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; зони охорони пам`ятки, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території (далі - зони охорони) - встановлювані навколо території пам`ятки, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання; історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (у редакції чинній станом на 02.04.2024) за видами об`єкти культурної спадщини поділяються на: археологічні - рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації; історичні - будинки, споруди, їх комплекси (ансамблі), окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих та померлих (загиблих) військовослужбовців (у тому числі іноземців), які загинули у війнах, внаслідок депортації та політичних репресій на території України, місця бойових дій, місця загибелі бойових кораблів, морських та річкових суден, у тому числі із залишками бойової техніки, озброєння, амуніції тощо, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів; об`єкти монументального мистецтва - твори образотворчого мистецтва: як самостійні (окремі), так і ті, що пов`язані з архітектурними, археологічними чи іншими пам`ятками або з утворюваними ними комплексами (ансамблями); об`єкти архітектури - окремі будівлі, архітектурні споруди, що повністю або частково збереглися в автентичному стані і характеризуються відзнаками певної культури, епохи, певних стилів, традицій, будівельних технологій або є творами відомих авторів; об`єкти містобудування - історично сформовані центри населених місць, вулиці, квартали, площі, комплекси (ансамблі) із збереженою планувальною і просторовою структурою та історичною забудовою, у тому числі поєднаною з ландшафтом, залишки давнього розпланування та забудови, що є носіями певних містобудівних ідей; об`єкти садово-паркового мистецтва - поєднання паркового будівництва з природними або створеними людиною ландшафтами; ландшафтні - природні території, які мають історичну цінність; об`єкти науки і техніки - унікальні промислові, виробничі, науково-виробничі, інженерні, інженерно-транспортні, видобувні об`єкти, що визначають рівень розвитку науки і техніки певної епохи, певних наукових напрямів або промислових галузей.
За доводами прокурора, спірна земельна ділянка знаходиться в межах пам`ятки археології місцевого значення та що одночасно зумовлює приналежність вказаної земельної ділянки до державної власності. 
Дослідивши вказані доводи, судова колегія зазначає наступне.
Приписами статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (у редакції чинній станом на 02.04.2024) унормовано, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Власність морського меморіалу визначається межами національної юрисдикції (у виключній (морській) економічній зоні, територіальному морі та внутрішніх водах України). Право власності на скарб, що є пам`яткою, визначається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України. У документі, який посвідчує право власності на пам`ятку, обов`язково вказуються категорія пам`ятки, дата і номер рішення про її державну реєстрацію. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
Відносини, пов`язані з охороною археологічної спадщини України - невід`ємної частини культурної спадщини людства, вразливого і невідновлюваного джерела знань про історичне минуле, а також права та обов`язки дослідників археологічної спадщини регламентується приписами Закону України «Про охорону археологічної спадщини».
Статтею 1 вказаного Закону визначено, що пам`ятка археології (далі - археологічна пам`ятка) - археологічний об`єкт національного або місцевого значення, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
З листа Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у листі від 22.03.2024 №066/963, наданого на запит Прокурора, вбачається, що пам`ятка археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-XVIII, не внесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини (щодо встановлення меж території пам`ятки, що є складовою облікової документації) - Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не затверджувалась.
При цьому, судова колегія враховує, що наказом Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10, в редакції наказу Міністерства культури України від 16.06.2011 № 453/0/16-11, охоронний № 560-Кв «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра» (у межах Дніпровського, Шевченківського, Подільського районів) визначений пам`яткою ландшафту та історії місцевого значення.
Норми чинного законодавства не містять такого визначення, як «пам`ятка ландшафту та історії», проте згідно з приписами статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (у редакції чинній станом на 02.04.2024) з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій та об`єктів всесвітньої спадщини визначаються зони охорони (охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару) і буферні зони. Межі та режими використання зон охорони визначаються науково-проектною документацією, що складається за результатами проведених досліджень. Рішення про затвердження науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання зони охорони приймається: центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, - щодо зон охорони пам`яток національного значення, історико-культурних заповідників державного значення, історико-культурних заповідних територій; органом охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо пам`яток місцевого значення; історико-культурних заповідників місцевого значення. Режим використання зон охорони встановлює обмеження діяльності у використанні відповідної території (земель).
Системно аналізуючи наведене, з огляду на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, враховуючи принципи змагальності та вірогідності доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурором та позивачем не доведено належними та допустимими доказами приналежність території до пам`ятки археології, що відповідно ставить під розумний та обґрунтований сумнів, що спірна земельна ділянка, у розумінні приписів статті 84 Земельного кодексу України, є виключно державною власністю. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Крім того, відповідно до інформації, наданої Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у своїх листах, будівлі та споруди на вул. Кирилівській, 13-Є на обліку, як пам`ятки місцевого значення або об`єкти культурної спадщини не перебувають, про що також зазначено в пояснювальній записці № ПЗН-56022 від 03.07.2023 до проекту спірного рішення. Як правильно зауважив суд першої інстанції, вказане з урахуванням приписів статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» нівелює доводи Прокурора та позивача про приналежність спірної земельної ділянки до державної власності.
06.09.2012 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким зокрема, внесені зміни до Прикінцевих та перехідних положень Земельного Кодексу України, в частині розмежування земель.
У розділі ІІ Прикінцеві та перехідні положення вищевказаного Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», пунктом 3 передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:
а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.
Пунктом 4 розділі ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» встановлено, що у державній власності залишаються, виключно:
а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: 
- на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; 
- які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;
- які належать до земель оборони;
б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 
в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу, а також земель, які відповідно до закону віднесені до комунальної власності.
Пунктом 7 розділі ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.
Відповідно до пункту 9 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону про розмежування, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.
Виходячи з викладеного, з огляду на висновки суду про недоведеність факту приналежності спірної земельної ділянки до державної власності, суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що поза розумним сумнівом є твердження, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:85:321:0004) на вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва належить до комунальної власності. Водночас, з наявних в матеріалах справи доказів протилежного не вбачається.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан. Численними Указами Президента України воєнний стан продовжено, в тому числі, і по теперішній час.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб регламентується Законом України «Про правовий режим воєнного стану».
Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування.
Указ Президента України «Про утворення військових адміністрацій» №68/2022 від 24.02.2022 на виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено, у тому числі, Київську міську військову адміністрацію.
Статтею 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про критичну інфраструктуру», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Під час проведення мобілізації та в умовах дії правового режиму воєнного стану в межах адміністративно-територіальної одиниці обласними військовими адміністраціями (в разі утворення) координується та спрямовується діяльність органів та підрозділів, що входять до системи поліції, Служби безпеки України, територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, закладів охорони здоров`я стосовно виконання заходів мобілізації.
Військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (крім вирішення питань відчуження з комунальної власності земельних ділянок та надання таких земельних ділянок в оренду на строк понад один рік) (пункт 26 частини 2 статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Як було зазначено вище, Прокурором та позивачем не спростовано факту приналежності спірної земельної ділянки до комунальної власності, яку при цьому було передано в оренду на 15 років. 
При цьому, вказане свідчить, що регулювання земельних відносин в даному випадку не належить до компетенції Київської міської (військової) державної адміністрації.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 у справі №3-649гс15.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено іншою особою та зазначає, які саме дії необхідні для відновлення порушеного права, в свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, у разі встановлення порушеного права, з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє чи обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права чи інтересу, суд має відмовити у позові.
Заінтересованість особи у вирішенні спору повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача (постанова Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №522/3665/17).
Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. 
Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Законний інтерес, який підлягає судовому захисту, має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду в справі № 522/3665/17, та в справі № 810/1110/18.
Суд зазначає про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного захисту залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспоренення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, у тому числі, щодо можливого порушення прав чи інтересів у майбутньому, натомість висновки суду мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів вважає, що прокурором не обґрунтовано, яке саме право держави в особі Київської міської (військової) державної адміністрації порушене, що є підставою для відмови в позові. Аналогічних правомірних висновків дійшов суд першої інстанції.
Крім того, згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У судовому процесі, зокрема, господарському, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 сформульовано правову позицію згідно з якою поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах.
Колегія суддів, виходячи з суб`єктного складу даної справи, який визначений особою, якою ініційовано даний спір - прокурором, зазначає, що спір у справі, яка розглядається виник між державою в особі Київської міської військової державної адміністрації та державою в особі Київської міської ради.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, наведене не відповідає частині 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 та постановах Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 907/801/20, від 18.04.2024 у справі № 914/2503/22, від 10.09.2024 у справі № 922/230/22, від 08.04.2025 у справі № 910/7435/24, від 07.05.2025 у справі № 917/964/24.
У постанові від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Виняток становлять лише «компетенційні» спори.
Втім, спір у цій справі не є компетенційним, оскільки в цьому випадку не йдеться про спір щодо розмежування компетенції між Київською міською військовою державною адміністрацією та Київською міською радою.
Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

3.3. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи 
Щодо долучення прокурором нових доказів суд зазначає наступне.
У поданих 17.03.2026 поясненнях прокурор посилався на те, що Комунальний заклад «Центр консервації предметів археології» листом від 05.03.2026 №066/2-46 повідомив Київську міську прокуратуру, що відповідно до Облікової картки об`єкту культурної спадщини «Культурний шар Подолу», складеної 25.08.2015 (розробник НДІ пам`яткоохоронних досліджень), земельна ділянка по вул. Кирилівській, 13-Є у Подільському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:85:321:0004) знаходиться на території пам`ятки археології місцевого значення «Культурний шар Подолу».
Крім того, у поясненнях від 15.05.2026 прокурор просив суд долучити до матеріалів справи копії наступних документів: листа Київської міської прокуратури від 02.04.2026 № 15/1-279вих-26; листа Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.04.2026 №066/2308; рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 №1112; додатку № 6 до рішення виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 17.11.1987 № 1112 в частині, що стосується пам`ятки археології місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІІ ст; паспорту та облікової картки об`єкта культурної спадщини.
На переконання прокурора, вказані документи не є новими доказами у справі, оскільки не встановлюють нових обставин, не змінюють суті справи, а лише підтверджують доводи прокурора, викладені у позовній заяві, які на даний час досліджуються судом апеляційної інстанції
За змістом ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Отже, суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, але лише якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Прокурор у вказаних поясненнях просить долучити нові докази, які судом першої інстанції не досліджувалися при винесенні оскаржуваного рішення.
Однак, прокурором не обґрунтовано, у чому полягає винятковість випадку неподання відповідних доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, з доказами неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від прокурора, а відтак такі докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі та своїх поясненнях прокурор наполягає на тому, що матеріалами справи підтверджується факт розміщення на спірній земельній ділянці археологічної пам`ятки місцевого значення - Культурний шар Подолу ІХ-ХVІІ ст., а прокуратурою у позовній заяві обґрунтовано належність спірної земельної ділянки до земель державної власності, виходячи з факту розташування її в межах пам`ятки археології місцевого значення.
Зокрема, колегія суддів враховує, що відповідно до визначення, передбаченого статтею 1 ЗУ «Про охорону археологічної спадщини» пам`ятка археології (далі - археологічна пам`ятка) - археологічний об`єкт національного або місцевого значення, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Однак, з листа Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у листі від 22.03.2024 №066/963 вбачається, що пам`ятка археології місцевого значення - Культурний шар подолу ІХ-XVIII, не внесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини (щодо встановлення меж території пам`ятки, що є складовою облікової документації) - Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не затверджувалась.
Отже, як встановлено судом першої інстанції, з чим погодилась судова колегія, прокурором не доведено приналежність території до пам`ятки археології, а в поданій апеляційній скарзі прокурором вказаних висновків не спростовано. Наведене у свою чергу зумовлює необґрунтованість й інших доводів прокуратури, покладених в обґрунтування апеляційної скарги та заявлених позовних вимог.
Усі інші доводи апелянта судом враховано, однак судова колегія визнає їх необґрунтованими та вважає, що судом першої інстанції було ретельно досліджено матеріали справи, детально та належним чином мотивовано висновки суду, правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, а твердження апелянта не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:
4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, воно закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому він зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

5. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7445/25 підлягає залишенню без змін.
Апеляційна скарга Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима В`ячеславовича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7445/25 задоволенню не підлягає.
За приписами статті 145 Господарського процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
З огляду на залишення без змін рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7445/25 про відмову в задоволенні позову, вжиті ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

6. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури Рябенка Максима В`ячеславовича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі №910/7445/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 у справі № 910/7445/25 залишити без змін.
3. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026.
4. Матеріали справи № 910/7445/25 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 17.06.2026.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко 

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук