ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання – ОСОБА_2 ,
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №12020162500000471 від 07.03.2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Біляївка Одеської області, громадянина України, не одруженого, військовослужбовця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 
- 08.06.1999 Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.142 КК України (1960 року) до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 12.10.2005 Овідіопольським районним судом Одеської області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі;
- 31.03.2010 Іллічівським міськрайонним судом Одеської області за ч.2 ст.187, ст.69 КК України до 2 років позбавлення волі;
- 06.06.2012 Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.185 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі;
- 23.04.2015 апеляційним судом Одеської області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;
- 28.07.2022 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений по відбуттю строку покарання;
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, -

встановив:

07.03.2020 року ОСОБА_4 , перебуваючи в нічний час біля будинку № 14 по вулиці Софіївська в місті Одеса, побачив жінку, яка знаходилась у стані алкогольного сп`яніння.
В цей час, у ОСОБА_4 , з корисливих мотивів, виник злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення цінного майна жінки.
Так, реалізуючи свій злочинний намір, обравши метою свого злочинного посягання майно, яке знаходилось при жінці та 07.03.2020 року приблизно о 03 годині 00 хвилин, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_5 , яка знаходилась біля будинку № 14 по вулиці Софіївська в місті Одеса, та умисно наніс один удар правою рукою в область голови ОСОБА_5 , від якого остання впала на землю, спричинивши тим самим потерпілій насильство, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я.
Далі, ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, умисно, відкрито та з корисливих мотивів, заволодів належним ОСОБА_6 майном, а саме:
- мобільним телефоном торгової марки «SAMSUNG», моделі «S9+», в корпусі чорного кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 24 000 грн.;
- гаманцем, чорного кольору, вартістю 200 гривень;
- грошовими коштами в розмірі 1 200 гривень;
- срібним ланком, вартістю 500 гривень;
- срібними сережками, вартістю 200 гривень, а всього майна, яке належить потерпілій на загальну суму 26 100 гривень.
Відкрито викравши майно ОСОБА_5 вартістю 26100 гривень, ОСОБА_4 з місця вчинення ним кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальний збиток у вказаному розмірі.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_4  свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, не оспорюючи при цьому обставини злочину, які викладені в обвинувальному акту. Також заявив, що повністю визнає заявлені потерпілою до нього вимоги цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Потерпіла ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою, в судове засідання не з`явилася, однак надала заву про розгляд справи без її участі, покарання просила призначити на розсуд суду. Суд, враховуючи думки сторін кримінального провадження, які не наполягали на обов`язковій участі потерпілої в судовому розгляді, вважав за можливе провести судовий розгляд без участі потерпілої ОСОБА_5 .
Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддавав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.
У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого  ОСОБА_4 , дослідження доказів, що стосуються особи обвинуваченого, тих доказів, що стосуються цивільного позову, заявленого потерпілою, а також доказів та документів, що стосуються речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку. 
Обвинувачений  ОСОБА_4 підтвердив, що дійсно у вказані в обвинувальному акті дату та час, 07.03.2020 року він, перебуваючи в нічний час біля будинку № 14 по вулиці Софіївська в місті Одеса, побачив жінку, яка знаходилась у стані алкогольного сп`яніння та вирішив викрасти її майно. Він підійшов до жінки, наніс удар рукою в область її голови, від чого остання впала. Після чого він відкрито заволодів її майном, перелік якого вірно зазначений в обвинувальному акті, з оцінкою якого він також повністю погоджується.
Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і достатніми для постановлення обвинувального вироку.
Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно та поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого..
При призначенні покарання обвинуваченому  ОСОБА_4 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив умисний корисливий злочин, який у відповідності до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
ОСОБА_4 раніше судимий, однак відбув покарання повністю, має постійні місце реєстрації та проживання, дані про перебування його на обліку у лікарів нарколога та психіатра відсутні, є діючим військовослужбовцем.
До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд відносить щире каяття.
Щире каяття обвинуваченого полягає у визнанні обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події злочину, у тому числі його час, місце та спосіб вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Так, обвинувачений повністю визнав свою вину, висловив щирий жаль з приводу вчинених дій та осуд своєї поведінки, а також проявив готовність понести кримінальну відповідальність за вчинене і цивільну відповідальність перед потерпілою, що виглядало перед судом достатньо перконливо.
Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.
З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_4 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах строку такого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.
Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується практика Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 року зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
При цьому суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 року (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину. 
Судом враховується, що обвинувачений є діючим військовослужбовцем в/ч НОМЕР_2 , позитивно характеризується за місцем служби, як відповідальна та працьовита людина, завжди виконує накази командира в повному обсязі.
Зі слів допитаного в судовому засіданні заступника командира в/ч ОСОБА_7 , в підпорядкуванні якого перебуває ОСОБА_4 , за час несення служби ОСОБА_4 зарекомендував себе виключно позитивно, жодних стягнень до нього не застосовувалось, бере участь у бойових діях, завжди виступає ініціатором бойових виходів, має поранення, зробив позитивні висновки щодо способу свого життя та бажає продовжувати військову службу. Також ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_4 дійсно став на шлях виправлення та має позитивні мислення щодо подальшого свого життя, тому за його переконанням виправлення ОСОБА_4 цілком можливе без ізоляції від суспільства.
Суд також враховує, що в умовах воєнного стану збереження та збільшення кількості активних військовослужбовців є критично важливим для обороноздатності України. У цій справі обвинувачений після звільнення з місць позбавлення волі, не повернувся до кримінального минулого, а навпаки пішов до лав ЗСУ, де приймає активну участь у відсічі збройної агресії РФ, незважаючи на те, що має ряд хронічних хвороб, у тому числі пов`язаних з проходженням військової служби та визнаний обмежено придатним. Тому даний злочин, з урахуванням конкретних обставин справи можна визнати «помилкою минулого життя», оскільки ОСОБА_4 після звільнення з місць позбавлення волі не вчиняв нових кримінальних правопорушень, а натомість перебуває на службі.
Таким чином, враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_4 злочину, усвідомлення останнім протиправності своєї злочинної поведінки, його позитивну поведінку після вчинення злочину, готовність понести кримінальну та цивільну відповідальність перед потерпілою, щире каяття, дані про особу винного, те, що він заявив суду, що зробив для себе позитивні висновки та має намір виправитись і не вчиняти злочинів, що виглядало перед судом достатньо переконливо. За таких обставин, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд на підставі ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. 
Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових злочинів і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_4 саме такого виду покарання.
В силу положень ч. 1 ст. 76 КК України, суд звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, покладає на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Крім того, з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_4 , для його дійсного виправлення і досягнення мети покарання, суд визначає ОСОБА_4 максимальний строк випробування, передбачений ст.75 КК України, що на переконання суду сприятиме контролю за поведінкою ОСОБА_4 та запобігатиме вчиненню ним кримінальних правопорушень у майбутньому. На період проходження військової служби нагляд за ОСОБА_4 як особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, здійснюється командиром військової частини.
Вирішуючи цивільний позов потерпілої, заявлений в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.
Так, потерпіла ОСОБА_6 просила стягнути з ОСОБА_4 заподіяну вчиненим злочином матеріальну шкоду в сумі 26100 грн. та моральну шкоду в розмірі 8000 грн. Моральну шкоду потерпіла обґрунтовує тим, що внаслідок протиправних дій відповідача вона відчула глибокі душевні та фізичні страждання, перенесла емоційний стрес, значний фізичний біль, що супроводжувалося почуттям образи, обурення, тривоги, вимушено опинилася в стані тривалої відірваності від свого звичного життя тощо.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заявив, що цивільний позов потерпілої визнає повністю.
Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
За змістом ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Як слідує з положень ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Судовим розглядом цивільного позову потерпілої до обвинуваченого судом встановлено, що визнання відповідачем ОСОБА_4 цивільного позову потерпілої було безумовним погодженням задовольнити матеріально-правову вимогу позивача. Суд також переконався, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і, суд не має будь-якого обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин цивільного позову або добровільності визнання цих обставин відповідачем, тому суд прийшов до переконання про задоволення цивільного позову потерпілої у повному обсязі.
Запобіжний захід у виді застави (як альтернативна триманню під вартою), застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили, слід залишити без змін, а після набрання вироком законної сили заставу необхідно повернути заставодавцю.
Речові докази по справі, а саме: CD-диски з відеозаписом вчинення кримінального правопорушення який зберігається в матеріалах кримінального провадження, – слід залишити в матеріалах кримінального провадження до якого він долучений.
Процесуальні витрати по справі відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна не застосовувались.
Керуючись ст. ст. 369 – 371, 373 – 375 КПК, суд –

ухвалив:

ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі із випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.76 КК України, ч.1 ст.163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020 року, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини, в якій ОСОБА_4 проходитиме військову службу;
2) повідомляти командира військової частини, в якій ОСОБА_4 проходитиме військову службу про зміну місця проживання, служби.
Запобіжний захід у виді застави, застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили, залишити без змін, а після набрання вироком законної сили заставу повернути заставодавцю.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнити повністю.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь потерпілої ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), 26100 грн. (двадцять шість тисяч сто гривень), в якості відшкодування матеріальної шкоди та 8000 грн. (вісім тисяч гривень), в якості відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 34100 грн. (тридцять чотири тисячі сто гривень 00 копійок).
Речові докази по справі, а саме: CD-диск з відеозаписом вчинення кримінального правопорушення, який зберігається в матеріалах кримінального провадження, –залишити в матеріалах кримінального провадження до якого він долучений.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 

Єдиний унікальний номер справи: №522/5376/20
Номер провадження № 1-кп/522/632/26
Головуючий суддя – ОСОБА_1