Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/5/26 
номер провадження 2/695/1270/26

29 квітня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі 
судді Апанасенко К.І., 
за участю секретаря судового засідання Козлова Б.О., 
представника відповідача  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
УСТАНОВИВ:
05.01.2026 позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, в якому просив стягнути з  ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 133420 грн. 
Позов мотивує тим, що 25.12.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0632793057, за яким позикодавець надав ОСОБА_2 кредит у сумі 7 тис. грн. Відповідач свої обов`язки за вказаним договором повністю не виконала, не повернула кредитні кошти та проценти за користування кредитом. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на користь «Дебт Форс» суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати.
Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.01.2026 відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судове засідання представник позивача не з`явилася, на адресу суду надійшла заява, в якій вона просила здійснювати розгляд справи без її участі.
У судове засідання відповідач не з`явилася, її інтереси представляв адвокат Кулик А.О.
Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що його позиція визначається зібраними у справі доказами, іншої інформації він не має, зокрема, щодо фактів укладення договору чи отримання коштів відповідачем. Зазначив, що позов не ґрунтується на нормах чинного законодавства і судовій практиці. Зокрема, положення п. 1.6 договору про нарахування процентів протягом 36 календарних місяців не відповідає актуальній судовій практиці, згідно з якою стягнення процентів неможливе поза межами користування кредитними коштами. У заяві про надання кредитних коштів визначено 30-денний строк кредитування, який слід відрізняти від строку дії договору. 
Також указав, що в довідці організації ТОВ «Універсальні платіжні рішення» неповно вказано номер платіжної картки позичальника, тому вона не може підтверджувати отримання кредитних коштів. Загалом доказом таких обставин можуть бути лише первинні бухгалтерські документи, які відсутні в матеріалах справи. А розрахунок заборгованості за договором має здійснювати первинний кредитор, а не той кредитор, кому було відступлено право вимоги.
Представник відповідача висловив заперечення щодо передачі права вимоги до відповідача. По-перше, наданий позивачем реєстр боржників за договором фаткорингу від 14.07.2021 є неповним, а тому не може підтверджувати передачу права вимоги до ОСОБА_2 . У договорі факторингу від 15.02.2023 на 4-й сторінці міститься посилання не на договір факторингу, а на договір відступлення права вимоги. Також усупереч практиці Верховного Суду в матеріалах справи немає доказів викупу права вимоги до ОСОБА_2 . Значить, оскільки ТОВ «Кампсіс фінанс» не набуло право вимоги до ОСОБА_2 , ТОВ «Дебт Форс» також не набуло права вимоги до відповідача.
Крім того, представник відповідача вказав на несправедливість умов кредитного договору (завищені несправедливі відсотки) у світлі міжнародних документів, включаючи відповідну резолюцію ГА ООН, а також рішень Конституційного Суду України, Великої Палати Верховного Суду (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). 
Щодо витрат на правову допомогу, то вони не є обґрунтованими, співмірними. Представник позивача лише складав позовну заяву, участі в судових засіданнях не брав, тому заявлена сума відповідних витрат завищена.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 
25.12.2019 між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 укладено договір №0632793057 про надання кредиту, який підписаний зі сторони позичальника електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора 6f4u2g. 
Відповідно до п. 1.1-1.3, 1.6-1.7 договору ТОВ «Інфінанс» відкрило ОСОБА_2 кредитну лінію в розмірі 20000,00 грн для її власних потреб. Максимальний строк користування кредитом (траншем) - 30 календарних днів. Максимальна відсоткова ставка за один календарний день - 1,75 %.
Згідно з п. 1.2 договору кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу не пізніше строку користування траншем.
28.02.2020 ОСОБА_2 надала заявку-анкету на отримання кредиту у сумі 7000 грн. 
28.02.2020 ТОВ «Інфінанс» направило ОСОБА_2 пропозицію (оферту) на надання 3-го траншу кредиту в рамках договору надання позики № 0632793057 від 25.12.2019. Відповідач прийняла (акцептувала) пропозицію шляхом підписання 28.02.2020 акцепту електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора 2d8g5g.
Згідно з укладеним договором ТОВ «ІНФІНАНС» надало відповідачу грошові кошти в сумі 7 000,00 грн, що підтверджується повідомленням ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №10565_25708142135 від 08.07.2025, за яким кошти перераховані на рахунок № НОМЕР_1 (указані тут перші шість й останні чотири цифри банківського рахунку наведені в заявці-анкеті на отримання кредиту в числі реквізитів електронного платіжного засобу позичальника ОСОБА_2 ).
Тому суд дійшов висновку, що позикодавець виконав свої зобов`язання з перерахування коштів позичальнику – відповідачу. 
За твердженням позивача, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, унаслідок чого утворилася заборгованість.
Доказів, які би свідчили про добровільне повернення отриманих відповідачем коштів, матеріали справи не містять.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Твердження позивача щодо невиконання повною мірою позичальником ОСОБА_2 зобов`язань та виникнення заборгованості за договором надання позики № 0632793057від 25.12.2019 не спростовані належними та допустимими доказами.
У подальшому, 14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників, в тому числі за договором позики № 0632793057 від 25.12.2019 року, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 . 
У цей же день, 14.07.2021 між сторонами вказаного договору факторингу підписано акт приймання-передачі реєстру боржників кількістю 8150.
Згідно з реєстром боржників до договору факторингу сума боргу відповідача перед ТОВ «Вердикт капітал» в реєстрі значиться за № 5314, дата укладення договору - 25.12.2019, дата закінчення договору – 29.03.2020; заборгованість у розмірі 68 617,50 грн, із яких : заборгованість за тілом кредиту – 7000 грн, заборгованість за відсотками – 61 617,50 грн.
Згідно платіжного доручення № М1 від 14.07.2021 ТОВ «Вердикт Капітал» провело оплату ТОВ «Інфінанс» за договором факторингу № 14-07/21 від 14.07.2021. 
У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників ТОВ «Кампсіс фінанс» відповідно до договору відступлення права вимоги №15-02/2023 від 15.02.2023, у тому числі за договором позики № 0632793057 від 25.12.2019 року, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 .
Відповідно до витягу з реєстру боржників (№ 27391) до договору відступлення права вимоги №15-02/2023 від 15.02.2023 ТОВ «Кампсіс фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 за договором позики № 0632793057 від 25.12.2019. У вказаному документі визначена заборгованість ОСОБА_2 у розмірі 133 420 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту – 7000 грн, заборгованість за відсотками – 126 420 грн.
15.02.2023 між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Кампсіс фінанс» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників за договором відступлення права вимоги №15-02/2023.
27.02.2023 між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Кампсіс фінанс» підписано акт зарахування зустрічних однорідних вимог. У такий спосіб була проведена оплата за низкою договорів відступлення права вимоги, у тому числі за договором № 15-02/2023 від 15.02.2023.
У подальшому, 12.05.2023 між ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс» укладено договір № 12-05/23 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило ТОВ «Дебт Форс», а ТОВ «Дебт Форс» набуло право вимоги за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором № 0632793057 від 25.12.2019, що підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за договором № 12-05/23 та реєстром боржників до Договору.
Згідно з реєстром боржників до договору відступлення права вимоги сума боргу відповідача перед ТОВ «Дебт форс» становить 133420 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту – 7000 грн, заборгованість за відсотками – 126 420 грн (право вимоги до ОСОБА_2 наведено під номером 6428).
Згідно платіжної інструкції № 393720008 від 23.10.2023 ТОВ «Дебт форс» провело оплату ТОВ «Кампсіс фінанс» за договором відступлення права вимоги № 12-05/23 від 12.05.2023. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів.
Частина 1 статті 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
За ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Положеннями статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Статтею 12 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронна ідентифікація – це процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»).
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Оскільки відповідач не підтвердив і не спростував факт укладання кредитного договору, суд вважає за необхідне окремо наголосити на такому. 
Позивач надав паперову копію договору позики, укладеного між сторонами, підписаного відповідачем як позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, де викладено умови кредитування, які позивачем покладено в основу заявлених вимог щодо стягнення кредитної заборгованості та визначення її розміру.
Договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи позикодавця, відповідач підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи позикодавця такий договір не був би укладений.
Додатково слід врахувати, що персональні дані позичальника (ПІБ, РНОКПП, реквізити паспорта, дата народження, зареєстрована адреса місця проживання), необхідні для укладення договору, були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем. Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав.
Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з використанням персональних даних відповідача матеріали справи не містять.
Відтак відповідач не спростував факт самостійного волевиявлення позичальника щодо оформлення кредитних правовідносин, за якими стягується заборгованість у справі.
За наявності усіх достовірних персональних даних позичальника у договорі, повідомлених кредитору, та фіксування досягнення згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору у спосіб введення одноразового ідентифікатора, суд вважає, що позивач переконливо довів наданими доказами існування стверджуваних обставин щодо укладення кредитного договору з відповідачем.
Щодо тверджень представника відповідача, що в довідці платіжної організації ТОВ «Універсальні платіжні рішення» неповно сказано номер платіжної картки позичальника і це не може підтверджувати отримання кредитних коштів, а також про те, що доказом обставин перерахування коштів можуть бути лише первинні бухгалтерські документи, які відсутні в матеріалах справи, то суд указує наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує на довіру (постанова ВС від 10.12.2025 у справі № 701/171/25).
Відповідач загалом не заперечує факт отримання кредитних коштів та не доводить виконання нею зобов`язань за кредитом або неотримання кредитних коштів за договором.
У копії заявки-анкети на отримання кредиту від 28.02 2020, підписаній ОСОБА_2 електронним підписом із використанням одноразового ідентифікатора, позичальник сама указала реквізити банківської платіжної карти для перерахунку коштів, а саме: 414939011899352. Перші шість й останні чотири цифри відповідної платіжної карти співпадають із реквізитами банківської карти, наведеними в листі платіжної організації від 08.07.2025.
Відтак, ураховуючи баланс вірогідностей, у суду відсутні підстави для обґрунтованих сумнівів щодо факту отримання відповідачем коштів кредиту, передбачених укладеним кредитним договором. 
У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений між сторонами договір позики, з огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та підпадає під правове регулювання Глави 71 ЦК України.
Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені судом фактичні обставини, суд доходить висновку про те, що відповідач, як позичальник, отримала кредитні кошти за договором та не повернула їх у погоджені строки разом із нарахованими відсотками.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами суд окремо зазначає наступне.
Положеннями статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Суд не може погодитись із розрахунком процентів за користування кредитом, проведеним позивачем, виходячи з такого. 
Як вбачається зі змісту договору надання позики № 0632793057 від 25.12.2019 (п. 1.2), кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатках № 1 та № 2 до договору при наданні першого траншу кредиту, та додатках № 3 та № 4 до договору при наданні другого та наступних траншів кредиту.
Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору, зокрема додатків № 3 і № 4 при наданні другого та наступних траншів.
Відповідно до умов договору сторони погодили, що максимальний строк користування кредитом (траншем) становить 30 календарних днів, діючий ліміт (сума) кредиту 20 000,00 грн, максимальна відсоткова ставка, що нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості – 1,75 %. Загальна вартість кредиту – 3675 грн.
Також у пропозиції надання кредиту (траншу) та акцепті оферти від 28.02.2020, які підписані відповідачем, сторонами визначені конкретні умови отримання цього траншу в межах основного договору, де вказано про строк користування кредитом 30 днів, строк дії договору 3 роки, відсоткову ставку 1,75% за один день користування кредитом.
Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У зазначеній постанові Верховний Суд сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Тобто згідно з позицією Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Вказаний висновок наведено також у постановах Верховного Суду у справах №296/10217/15-ц від 07 липня 2020 року, №912/1120/16 від 04 лютого 2020 року, №910/18943/20 від 27 липня 2021 року.
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 
Враховуючи наведене, оскільки заявкою-анкетою, пропозицією та акцептом оферти на отримання кредиту (траншу) від 28.02.2020 року визначено конкретні умови надання траншу, його розмір, процентну ставку, строк користування траншем, то нарахування і стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним договором строком кредитування в межах окремого траншу суперечить вимогам ЦК України та вищевикладеним висновкам Верховного Суду.
Суд підкреслює, що 36 календарних місяців - це загальний строк дії договору надання позики, тобто строк, упродовж якого позичальник може отримувати кошти з визначеного сторонами ліміту кредиту - 20 000,00 грн окремими траншами (п. 1.7 договору надання позики), з укладенням при цьому додаткових угод до договору та із визначенням по кожному траншу строку користування ним, який є окремим від загального строку договору.
Узгоджений умовами договору 30-денний строк користування 3-м траншем кредиту (строк кредитування) сторони не змінювали.
Умови договору мають бути чіткими і зрозумілими. При стягненні заявленої позивачем заборгованості за нарахованими процентами необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами умовах договору, якими визначено ціну кредиту і строк, а не двозначними умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму вартості кредиту. Такий механізм не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
ОСОБА_2 не виконала зобов`язання з повернення чергового траншу та відсотків за користування траншем, що нараховані протягом визначеного строку користування траншем (30 днів). З огляду на те, що строк користування кредитними коштами чітко визначений сторонами в договорі, доказів його продовження за погодженням сторін суду не надано,  відповідно з 31-го дня користування кредитними коштами заборгованість вважається простроченою, і кредитодавець втратив право нараховувати зазначені відсотки за користування кредитом й одночасно, 30.03.2020, набув право вимоги до відповідача сплатити основний борг по кредиту та нараховані проценти.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7000,00 грн та за процентами за користування кредитними коштами за 30 днів, що, виходячи із відсоткової ставки 1,75% за один день, складає 3675 грн (7000,00 грн * 1,75% * 30 днів), а загалом 10 675 грн. (7000,00 тіло кредиту + 3675,00 грн відсотки за користування кредитом).
Щодо тверджень відповідача про завищений розмір відсоткової ставки процентів слід зауважити таке. У період нарахування відсотків за спірним договором позики розмір відсоткових ставок за договором не був обмежений законом. З огляду на свободу договору, яка передбачена ст. 6, 627 ЦК, сторони договору позики, позичальником в якому виступила відповідач, на власний розсуд визначили відсоткові ставки. Відсоткові ставки погоджені за домовленістю сторін, з умовами договору відповідач була ознайомлена попередньо, а відтак вільно та свідомо погодилася виконувати взяті на себе зобов`язання, у тому числі і щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Договір позики укладений на визначений термін, за яким відповідач повинна сплатити проценти, що є платою за користування кредитом. Таким чином, застосування процентної ставки 1,75% при нарахуванні плати за користування кредитом є правомірним. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 9 жовтня 2024 року у справі № 582/202/22.
Щодо тверджень відповідача про відсутність доказів викупу права вимоги за договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 15.02.2023 як підстави для відмови в задоволенні позову суд зауважує таке. У вказаному договорі сторони погодили можливість здійснення оплати договору шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (п. 7.2 договору), що відповідає нормі статті 601 Цивільного кодексу України. Водночас право вимоги вважається переданим новому кредитору в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників. Акт зарахування зустрічних однорідних вимог підписано сторонами договору 27 лютого 2023 року, у ньому міститься покликання на вказаний договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 15.02.2023, грошове зобов`язання за яким погашається з підписанням даного акту. Відповідно в цей день договір було оплачено. Обставина оплати договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог не підважує дійсність і виконуваність договору відступлення права вимоги та юридичного факту передачі права вимоги до відповідача за договором.
Представник відповідача указав, що в договорі про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 15.02.2023 на 4-й сторінці міститься посилання не на договір факторингу, а на договір відступлення права вимоги, що на його думку, є одним із аргументів про неможливість передачі права вимоги до відповідача за цим договором. Суд вважає, що цей аргумент є формальним і не впливає на реалізацію відносин з передачі права вимоги від первісного до нового кредитора.
Відносно інших заперечень представника відповідача відповідь надана в тексті рішення під час аналізу встановлених обставин справи, самостійного розрахунку судом суми боргу.
Аналізуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 25 000 грн, викладені в позовній заяві, суд зазначає таке.
Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі № 2040/6747/18.
Предметом позову в даній цивільній справі є задоволення стягнення заборгованості за кредитним договором, що передбачає відкриття кредитної лінії на суму 20 000 грн.
Згідно з актом про надання юридичної допомоги № 1 від 28.11.2025 між адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» та позивачем розмір наданих послуг складає 25 000 грн.
Така вартість роботи адвоката, враховуючи витрачений ним час, складність справи, критерій обґрунтованості та доцільності понесених витрат, факт здійснення ним лише одного виду правової роботи (складання позовної заяви), визначається судом як завищена і не співмірна із затраченими зусиллями на підготовку матеріалів для подання позовної заяви до суду. Тому, керуючись визначеними в ЦПК України критеріями, суд вважає справедливим, розумним, пропорційним та обґрунтованим відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 2000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн та заявив позовні вимоги про стягнення 133 420 грн.
Суд задовольняє позовні вимоги на суму 10675 гривень, що становить 8 % від ціни позову. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 193,79 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 247, 258, 259, 263-265, 353-354 ЦПК України, ст. 526, 1048, 1054 ЦК України, суд 
У Х В А Л И В :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» заборгованість у розмірі 10675 (десять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, у розмірі 193 (сто дев`яносто три) гривні 79 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9, прим. 369, оф. 1, код ЄДРПОУ 43577608).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Суддя К.І. Апанасенко