ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 27 травня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/5050/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення відділу перерахунків пенсій №1 Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.08.2025 №163750034598 про відмову ОСОБА_1 в призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до п. 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи на посаді “статистика поліклініки” в Полтавському обласному клінічному госпіталі для інвалідів Великої Вітчизняної війни;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, згідно пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що їй протиправно відмовлено у виплаті допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, згідно пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідачем у спірному рішенні не було зараховано період роботи позивача 06.09.1994 по 10.07.2005 на посаді «статистика поліклініки», що не відповідає переліку закладів і установ, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років та у зв`язку з відсутністю відомостей (сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), що підтверджують роботу в закладах та установах державної або комунальної форми власності на відповідних посадах на день досягнення пенсійного віку. Проте, позивач звертає увагу, що відповідно до пункту 2 та примітки до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах – лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) – дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Позивач стверджує, що період її роботи на посаді «статистика поліклініки» відповідає категорії середній медичний персонал. Крім того, звертає увагу на наявність у позивача відповідної освіти. Поміж іншого, вказує, що до 1999 року відомості до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не вносилися, однак спеціальний стаж Позивача до 1999 року у сфері охорони здоров`я підтверджується наданими документами.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
14.05.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ГУ ПФУ в Полтавській області, в якому представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Вказував на те, що період роботи з 06.09.1994 по 10.07.2005 не враховано, оскільки заявниця працювала на посаді “статистика поліклініки”, що не відповідає Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (із змінами). Стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” складає 25 років 10 місяців 20 днів.
15.05.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ГУ ПФУ у Вінницькій області, в якому представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Вказував на те, що у позивача відсутнє право на призначення та виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення у зв`язку з відсутністю у заявниці необхідного пільгового стажу. А саме, до пільгового стажу не зараховано період роботи з 06.09.1994р. по 10.07.2005р., оскільки позивача працювала на посаді «статистика поліклініки», що не відповідає переліку закладів і установ робота на яких дає право на пенсію за вислугу років та до заяви долучена довідка ОК-5 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно якої відсутні відомості (сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), що підтверджують роботу в закладах та установах державної або комунальної форми власності на відповідних посадах на день досягнення пенсійного віку.
Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши віку для призначення пенсії за віком, звернулася 05.08.2025 року до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявами про призначення пенсії за віком і про виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до п. 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивачу призначено пенсію за віком з 02.07.2025 року.
Заяву щодо виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Вінницькій області.
Рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 12.08.2025 позивачці було відмовлено у призначенні та виплаті грошової допомоги. Підставами відмови зазначено відсутність у заявниці необхідного пільгового стажу. Результати розгляду документів: згідно поданих документів заявниця працювала з 06.09.1994 року по 10.07.2005 року на посаді «статистика поліклініки», що не відповідає переліку закладів і установ, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років; до заяви долучена довідка ОК-5 з реєстру застрахованих осіб з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно якої відсутні відомості (сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), що підтверджують роботу в закладах та установах державної або комунальної форми власності на відповідних посадах на день досягнення пенсійного віку. Стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е-ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» складає 25 років 10 місяців 20 днів.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Позивач подала скаргу від 02.09.2025 року на ім`я керівника Головного управління Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області через Веб-портал Електронних послуг Пенсійного фонду України, додавши копії документів, які підтверджують наявність спеціального стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е-ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і відповідно право на призначення і виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до п. 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Прозагальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Листом від 03.09.2025 року Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області направило скаргу ОСОБА_1 за належністю до ГУ ПФУ в Полтавській області, оскільки заявниця перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області. 
Листом від 03.10.2025 Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області підтвердило рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.08.2025 №163750034598 про відмову в призначенні та виплаті грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій, зазначивши, що «період роботи з 06.09.1994 по 10.07.2005 року не враховано, оскільки Ви працювали на посаді статистика поліклініки, що не відповідає Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909». 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, подала скаргу від 20.01.2026 року до адміністративного органу вищого рівня – на ім`я голови правління Пенсійного фонду України, додавши копії документів, які підтверджують наявність спеціального стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е-ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і відповідно право на призначення і виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до п. 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Листом від 27.01.2026 року Пенсійний фонд України направив скаргу ОСОБА_1 за належністю до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. 
Листом від 16.03.2026 Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області підтвердило рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.08.2025 №163750034598 про відмову в призначенні та виплаті грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій, повторно зазначивши, що «період роботи з 06.09.1994 по 10.07.2005 року не враховано, оскільки Ви працювали на посаді «статистика поліклініки», що не відповідає Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909».
Не погодившись з таким рішенням органів Пенсійного фонду України позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1058-IV)
Відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень закону особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (далі Порядок №1191), який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV.
На час існування спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 із змінами та доповненнями є чинною.
Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» і «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі - Перелік № 909). Відповідно до пункту 5 Порядку №1191 грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV, та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»-«ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Страховий стаж, передбачений пунктами 2 і 3 цього Порядку №1191, враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Що стосується зарахування періоду роботи позивачки на посаді статистика поліклініки в Полтавському обласному клінічному госпіталі для інвалідів Великої Вітчизняної війни, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.16 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" безпосередньо охорону здоров`я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров`я.
Середній медичний персонал - особи, які отримали спеціальну освіту та відповідну кваліфікацію в середніх медичних навчальних закладах і допущені в установленому порядку до медичної діяльності. Середній медичний персонал надає долікарську медичну допомогу, здійснює догляд за хворими, виконує під керівництвом лікаря профілактичну, діагностичну, лікувально -реабілітаційну, санітарно - противоепидемічну і організаторську роботу. До складу середнього медичного персоналу входять фельдшера, акушерки, медичні сестри, санітарні фельдшери, фельдшери-лаборанти, рентгено-лаборанти, зубні лікарі, зубні техніки та інші.
Зі змісту пункту 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 № 909, вбачається, що робота на посаді лікаря та середнього медичного персоналу (незалежно від найменувань посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально- трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепід-служби, Держпраці, Держпродспожив служби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно - епідеміологічних закладах, діагностичних центрах, дає право на пенсію за вислугу років.
Відповідно до примітки 3 до Переліку №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 , яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років. У примітці до вказаного Переліку зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Перелік закладів охорони здоров`я та лікарських посад визначено наказом Міністерства охорони здоров`я України №385 від 28.10.2002 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад, посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я та посад фахівців у галузі охорони здоров`я у закладах охорони здоров`я» (далі також - Перелік №385).
Отже, вказаними вище актами законодавства передбачено, що до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відносяться посади лікарів та середній медичний персонал (незалежно від найменувань посад).
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 195 від 25.12.1992 затверджено Перелік вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю.
Відповідно до Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною фармацевтичною діяльністю, особи, які закінчили середній спецiальний медичний навчальний заклад зі спеціальності «Сестринська справа» отримали кваліфікацію «сестринська справа», «медсестра» мають право обіймати посади медичних сестер всіх найменувань, завідуючих: молочною кухнею, кімнатою матері і дитини, реєстратурою, інструкторів: з трудової діяльності, санітарної просвіти, лікувальної фізкультури, медичних лаборантів, гіпсових техників-ортезистів, рентгенолаборантів, медичних статистиків.
Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України №117 від 29.03.2002 було запроваджено для застосування з 02.04.2002 погоджений з Міністерством праці та соціальної політики України Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78 "Охорона здоров`я", відповідно до якого визначено кваліфікаційні вимоги до посад. Так кваліфікаційні вимоги до посади «Статистик медичний вищої кваліфікаційної категорії»: вища освіта першого (бакалаврського) рівня галузі знань "Охорона здоров`я" за спеціальністю "Громадське здоров`я" або початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти за освітнім ступенем молодший бакалавр, або фахова передвища освіта за освітньо-професійним ступенем фаховий молодший бакалавр галузі знань "Охорона здоров`я" за спеціальністю "Медсестринство" з наступною спеціалізацією (за профілем роботи) з "Медичної статистики". Безперервний професійний розвиток. Наявність посвідчення про присвоєння (підтвердження) вищої кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом - понад 10 років.
Поряд з цим, протягом спірного періоду роботи позивачки діяв наказ Міністерства охорони здоров`я України № 195 від 25 грудня 1992 «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю".
Згідно із цим наказом посаду медичного статистика, яка є посадою середнього медичного персоналу, могла займати особа, яка закінчила середній спеціальний медичний заклад.
Згідно довідки Комунального закладу освіти Полтавський базовий медичний фаховий коледж Полтавської обласної ради від 17.07.2025 №01-18/25 арх, 2 липня 1984 року ОСОБА_2 закінчила повний курс навчання закладу і отримала диплом з відзнакою серії ЕТ № 994875 із присвоєнням кваліфікації медичної сестри (наказ № 137 від 02.07.1984 року). Вказаний заклад освіти, був базовим закладом вищої освіти першого рівня акредитації.
Крім того, позивач має вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Медична статистика», присвоєну Управлінням охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації, що підтверджується посвідченням від 16.05.2008 року, а також свідоцтвами про підвищенням кваліфікації за посадою «Медична статистика», які наявні в матеріалах справи.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що посада медичного статистика, на якій позивачка працювала з 06.09.1994 по 11.07.2005, є посадами середнього медичного персоналу, отже вона має право на зарахування до спеціального стажу періоду роботи з 06.09.1994 по 11.07.2005.
Крім того, щодо посилання відповідача у спірному рішенні, щодо відсутності відомостей (сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), що підтверджують роботу в закладах та установах державної або комунальної форми власності на відповідних посадах на день досягнення пенсійного віку.
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. 
За змістом статті 1 Закону № 1058-IV:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 
страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. 
Згідно з абзацом першим частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
У силу положень статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Разом із тим, до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Частинами першою та другою статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. 
Відповідно до частини шостої цієї статті страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. 
У силу положень частини десятої згаданої статті, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. 
Приписами частини дванадцятої статті 20 Закону № 1058-IV визначено, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 482/434/17 зазначив, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
За змістом положень Закону № 1058-IV, обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на роботодавця-страхувальника. 
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків за конкретну особу не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування до стажу його роботи періодів його фактичної роботи в Полтавському обласному клінічному госпіталі для інвалідів Великої Вітчизняної війни
Крім того, стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII) встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
З аналізу наведених норм вбачається, що наявність записів у трудовій книжці є достатнім і основним доказом підтвердження відповідного стажу роботи.
Як встановлено матеріалами справи, а саме записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 01.08.1984, зазначено, що з 06.09.1994 по 10.07.2005 позивач працювала на посаді статистика поліклініки. 
Крім того, відповідно до довідки Комунального підприємства «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфософського Полтавської обласної ради» від 02.12.2025 року №03-18/5219 ОСОБА_1 з 12.05.1994 по 31.12.1994 р. (наказ № 14 від 03.05.1994 р.) прийнята за сумісництвом на посаду медичної сестри ендоскопічного кабінету на неповний робочий день (на 0,5 ставки). З 06.09.1994 р. (наказ № 23 від 05.09.1994 р.) переведена на посаду статистика поліклініки. З 02.01.1995 по 31.12.1995 р. (наказ № 2 від. ,01.02,1995 р.) прийнята за сумісництвом на посаду медичної сестри ендоскопічного кабінету на неповний робочий день (на 0,5 ставки). З 01.01.1996 по 31.12.1996 р. (наказ № 4 від 01.01.1996 р.) прийнята за сумісництвом на посаду медичної сестри ендоскопічного кабінету на неповний робочий день (на 0,5 ставки). З 02.01.1999 по 31.12.1999 р. (наказ № 1 від 04.01.1999 р.) прийнята за сумісництвом на посаду медичної сестри ендоскопічного кабінету на неповний робочий день (на 0,5 ставки). З 02.01.2004 по 31.12.2004 р. (наказ № 3 від 02.01.2004 р.) прийнята за сумісництвом на посаду медичної сестри ендоскопічного кабінету на неповний робочий день (на 0,5 ставки). З 01.01.2005 р. (наказ № 2 від 01.01.2005 р.) звільнена від сумісництва з посади медичної сестри ендоскопічного кабінету (0,5 ставки). З 01.01.2005 по 31.12.2005 р. (наказ № 2 від 01.01.2005 р.) прийнята за сумісництвом на посаду медичної сестри ендоскопічного кабінету на неповний робочий день (на 0,5 ставки). 10.07.2005 р. (наказ № 16 від 01.07.2005 р.) звільнена від сумісництва з посади медичної сестри ендоскопічного кабінету (0,5 ставки).
Право особи на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах, а також вихід на пенсію саме з однієї з таких посад у закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" будь-якого іншого виду пенсії.
Встановлено, що ОСОБА_1 призначена пенсія за віком вперше, станом на день досягнення пенсійного віку позивачка працювала у закладі державної та/або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е"- "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", стаж роботи на таких посадах на момент досягнення пенсійного віку становив понад 30 років, інші види пенсій раніше не призначались.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивачка відповідає умовам, необхідним для призначення та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена п. 7-1 Перехідних положень розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оформлене рішенням від 12.08.2025 № 163750034598 протиправними та таким, що підлягає скасуванню та вважає, що для відновлення порушених прав та інтересів позивача слід зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (а не Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, як про це просить позивач) провести відповідне призначення.
Розглядаючи позовні вимоги щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити спірну грошову допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.
Зважаючи на ті обставини, що грошова допомога, щодо якої заявлено позовні вимоги, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області на час звернення позивача до суду призначена не була та у зв`язку з чим право позивача на її виплату Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області порушено не було, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні за передчасністю.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 532,48 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, оскільки спірне рішення було прийнято саме цим органом.
Крім того, представник позивача у позовній заяві заявив клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, щодо цього суд, зазначає наступне.
Відповідно до положень частин 1 - 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави .
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката .
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги .
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Даних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 при розгляді справи 200/14113/18-а.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", то в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 та від 04 лютого 2021 року у справі №806/2299/18.
Як свідчать матеріали справи, відповідно до наданих до позовної заяви документів позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4800,00 грн. 
В матеріалах справи наявні докази на підтвердження надання позивачу професійної правничої допомоги: ордер про надання правничої (правової) допомоги адвоката Григоренко К.І. від серії ВІ №1391430; договір про надання правничої допомоги від 20.04.2026; акт виконаних робіт від 23.04.2026; квитанція до прибуткового касового ордеру б/н від 23.04.2026 на суму 4800,00 грн.
На переконання суду, лише документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи наведені вище фактичні обставини цієї справи суд акцентує увагу на тому, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Виходячи з установлених обставин справи, доказів, які надані представником позивача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та з урахуванням принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ГУ ПФУ у Вінницькій області, оскільки оскаржуване рішення були прийняте останнім, на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4800,00 грн.
Крім того у позовній заяві позивачем було заявлено клопотання про звернення рішення суду до негайного виконання в частині виплати грошової допомоги, щодо цього суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
Пунктом 1 частини 2 даної статті передбачено, що суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.
Отже, стаття 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає вичерпний перелік судових рішень, які виконуються негайно. Так, негайному виконанню підлягає, зокрема, судове рішення, яким присуджено виплату пенсії, інших періодичних платежів, тобто задоволено вимогу позивача про стягнення конкретно визначеної суми такої виплати, з якої і виокремлюється сума стягнення за один місяць.
Таким чином, при вирішенні питання щодо наявності підстав для негайного виконання рішення суду необхідно встановити, яких саме спірних відносин стосується предмет спору та який саме спосіб захисту порушених прав особи обрано судом.
Судове рішення у цій справі носить зобов`язальний характер, а відтак не належить до рішень, які підлягають негайному виконанню, а тому підстави для задоволення вимог позивача про звернення рішення до негайного виконання відсутні.
Керуючись статтями 139, 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, 

У Х В А Л И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ЄДРПОУ 13967927), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, код ЄДРПОУ 13322403) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.08.2025 № 163750034598 про відмову ОСОБА_1 в призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до п. 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ОСОБА_1 період роботи з 06.09.1994 по 10.07.2005 на посаді «статистика поліклініки» в Полтавському обласному клінічному госпіталі для інвалідів Великої Вітчизняної війни, згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1984.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, згідно пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
В іншій частині позовних вимог відмовити.
У задоволенні клопотання про негайне виконання рішення суду в частині зобов`язання виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, код ЄДРПОУ 13322403) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 532 (п`ятсот тридцять дві) гривні 48 (сорок вісім) копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4800 ( чотири тисячі вісімсот) гривень 00 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А.О. Чеснокова