Справа № 756/19842/25
Провадження № 2/756/10661/25

оболонський районний суд міста києва
 
РІШЕННЯ
 
іменем України
 
20 травня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Пукала А.В.,
за участю
секретаря судового засідання Пегети І.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
У С Т А Н О В И В :
 
ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив:
- стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі, еквівалентному 40 000,00 євро, що становить 1 968 800 грн, штраф у розмірі 393 760 грн, а всього 2 362 560 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30.08.2023 між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 40 000,00 євро. Позивач зазначив, що відповідач надав розписку від 30.08.2023 про отримання зазначених грошових коштів.
Позивач зауважив, що місцем виконання договору сторони визначили м. Київ, Оболонський проспект, 21-Б, ТРЦ «Дрім Таун», у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за місцем виконання договору.
За твердженням позивача, первісний строк повернення позики було встановлено до 30.08.2024. Надалі сторони домовилися продовжити строк повернення всієї суми боргу до 30.08.2025, про що 29.08.2024 уклали додаткову угоду до договору.
Позивач наголосив, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав та у визначений сторонами строк грошові кошти не повернув. Згідно з умовами договору, у разі прострочення повернення позики більше ніж на 30 календарних днів позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 20 % від суми позики.
Позивач зазначив, що курс євро на дату подання позову становить 49,22 грн за 1 євро, тому сума основного боргу в гривневому еквіваленті станом на 05.12.2025 складає 1 968 800 грн. Сума штрафу становить 393 760 грн, а загальна сума заборгованості - 2 362 560 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року відкрито провадження у справі.
Судом вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
22.12.2025 від відповідача надійшов відзив, у якому він зазначив, що 30.08.2023 ним дійсно було отримано в позику 40 000,00 євро від ОСОБА_1 .
Тому в частині стягнення суми основного боргу, еквівалентної 40 000,00 євро, відповідач позов визнає.
У частині стягнення штрафних санкцій відповідач просить розглянути можливість зменшити суму штрафу до 10% на розсуд суду.
Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 квітня 2026 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач брав участь у підготовчому судовому засіданні 10.02.2026.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд встановив, що 30.08.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики.
Згідно з п. 1.1 вказаного договору позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в розмірі, що обумовлені цим договором, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Розмір позики за цим договором становить 40 000,00 євро (п. 2.1 договору).
Цей договір позики є безпроцентним (п. 2.2 договору).
Відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 40 000,00 євро, що підтверджується розпискою від 30.08.2023.
Місцем виконання договору, а саме надання позики та отримання розписки, сторони визначили м. Київ, Оболонський проспект, 21-Б, ТРЦ «Дрім Таун», що вбачається з п. 6.1 договору позики від 30.08.2023.
Строк надання позики позичальнику становить 1 рік з моменту надання позики та оформлення в порядку, передбаченому п. 3.3 цього договору (п. 4.1 договору).
Остаточною датою повернення позики є 30.08.2024 (п. 4.2 договору).
У подальшому сторони домовилися продовжити строк повернення всієї суми боргу до 30.08.2025 (п. 1 додаткової угоди до договору позики від 29.08.2024).
Відповідач у встановлений сторонами строк суму позики не повернув. Згідно з п. 5.4 договору позики, у разі прострочення повернення позики більше ніж на 30 календарних днів позичальник зобов`язаний додатково сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми позики.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, курс євро на дату подання позову (08.12.2025) становить 49,22 грн за 1 євро, у зв`язку з чим сума основного боргу в гривневому еквіваленті станом на 05.12.2025 складає 1 968 800 грн.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума штрафу становить 393 760 грн, а загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 2 362 560 грн.
Відповідачем зазначений розрахунок заборгованості за договором позики не спростовано, доказів виконання умов договору не надано, свого контр розрахунку суду не надано. У відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив факт укладення договору, отримання грошових коштів, та розмір заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Щодо клопотання про зменшення в частині стягнення штрафних санкцій суми штрафу до 10 %, суд відмовляє, оскільки наведене нічим не обґрунтоване.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У відзиві на позовну заяву відповідач просив зменшити розмір штрафу до 10%, разом з тим не обґрунтував підстав такого зменшення та не навів жодних доводів на підтвердження цих доводів. Тому, враховуючи, що сума штрафу не перевищує суму заборгованості, а також те, що такий розмір штрафу прямо передбачений п. 5.4 договору, суд не вбачає підстав для його зменшення.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Таким чином, враховуючи зміст позовних вимог, наявні підстави для їх задоволення саме у валюті, передбаченій договором, без визначення грошового еквіваленту у національній валюті.
Отже, з урахуванням наведених мотивів, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення суми позики, вимоги позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
 
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 40 000,00 євро та штраф у розмірі 393 760 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 140 грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя         Андрій ПУКАЛО